42 



A. EÆDEE. 



[No. 2. 



Areiopagos nød paa Kleistkenes's tider af gode grunde ikke 

 magthavernes og heller ikke folkets tillid ; dette gjorde derimod, 

 som allerede fremhævet, de 500's raad. Embedsmændene og 

 da især archonterne stod forfatningsmæssig endnu forholdsvis 

 uafhængige og kunde søge sin støtte der, hvor de bedst kunde 

 finde den. Areiopagos's aristokratiske og antikleisthenske sam- 

 mensætning gjorde det naturligt. at det nye systems mænd søgte 

 den hos de 500, der jo var omgivet af mængdens sympathi. 

 Areiopagos kunde ikke administrere paa egen haand, ligesaalidt 

 som senatet i Rom i ældre tider; det var nærmest som archon- 

 ternes, i Rom konsulernes consilium, at disse forsamlinger havde 

 indflydelse paa administrationen. Selvfølgelig berørtes Areio- 

 pagos's specialkompetense paa andre omraader ikke af dette 

 forhold; fremdeles førte det opsynet med forfatningens over- 

 holdelse, fremdeles sad det inde med censura morum og doms- 

 retten i mord- og drabssager. 



Meget af det, som er anført om raadet paa Areiopagos, 

 gjælder ogsaa om embedsmændene. Haller ikke for deres ved- 

 kommende ved Aristoteles at berette om nye lovbestemmelsei 

 fra Kleisthenes r s side, hverken hvad deres embedsmyndighed. 

 eller hvad posternes besættelsesmaade angaar. At ingen saadar 

 forandring i de bestaaende love kan antages at have fun de' 

 sted, har vi en bestemt antydning til. Hvis Kleisthenes i nogei 

 fremtrædende grad havde reformeret embederne, maatte detti 

 først og fremst være skeet for deres vedkommende, sora han< 

 sammen med den gamle phyleinddeling. Vi ved nu ! , at strateg 

 institutionen ialfald er ligesaa gammel som Drakons forfatning 

 strategernes antal i den tid nævnes ikke, men sandsynlighede 

 taler for, at det var 4, saaledes at hver phyles opbud førtes a 

 en strateg; et andet spørgsmaal er, hvorvidt denne udtoges 8 

 cg inden sin phyle. Trods phyleforandringen rokkede dog Kle 

 sthenes ikke ved strategembederne; disse forblev uforandre" 

 forst i aaret 501/0 blev de omformet i tidens medfør: „me 



1 Aristot. Pol. Ath. p. 11, 2 (c. 4). 



