1893.] 



ATHENS POLITISKE UD VIKLING. 



47 



)orgere, der kunde melde sig til arckontembederne. Hvorledes 

 lavde nu disse stillet sig ligeoverfor Kleisthenes? Jo, de havde, 

 alfald hvad mængden af dem angaar, sluttet sig til Isagoras 

 mod ham, saaledes som Aristoteles selv har fortalt 1 . „Da Klei- 

 venes ikke kunde trænge igjennem i hetairierne (dengang prak- 

 isk talt = de adlige klubber), drog han folket over til sig'\ 

 s T aar man saa erindrer, at Kleisthenes's reform falder i samme 

 tar, som den blodige kamp har staaet, saa har man let for at 

 orstaa, at Kleisthenes fandt det farligt at gjøre statens velfærd 

 fhængig af loddets tilfældigheder. Archontembederne havde 

 lemlig paa den tid endnu en stor betydning; anvendte nu Klei- 

 thenes Solons udnævnelsesmaade, kunde han let resikere, at 

 længden af archontembederne faldt i hans modstanderes hænder, 

 a han til en begyndelse vistnok kun havde forholdsvis faa af 

 e store familier paa sin side. Han vilde paa denne maade 

 dsætte sin reform for store farer; for at hindre dette var det, 

 t han lagde valget direkte i folkets haand. Kunde dette end 

 cke tage nogen af sin egen midte, saa kunde det ialfald vælge 

 tænd, som var gunstig stemt for den nye forfatning. Senere 

 i demokratiet havde slaaet dybere redder, da Marathon og 

 idre begivenheder havde virket udjevnende paa klassefølelsen, 

 unde man atter" vende tilbage til den solonske besættelses- 

 aade, idet man dog samtidig berøvede archontværdigheden en 

 il af dens magt. 



At udjevne gammel splid, saavel lokal som social, og hindre 

 partidannelser var en af de hovedopgaver, som Kleisthenes 

 ivde sat sig. Den ene landsdel skulde ikke have nogen fordel 

 emfor de andre, byen ikke fremfor landet; den ene folkeklasse 

 ulde ikke være begunstiget paa de andres bekostning i større 

 strækning, end de givne forhold og den historiske og sociale 

 vikling gjorde det, foreløbig ialfald, til en nødvendighed. 

 7ad der gjaldt de enkelte landsdele og folkeklasser, det gjaldt 

 saa de enkelte individer. Den ene skulde ikke kunne hæve 

 ; > og vinde magt fremfor de øvrige; en saadan kunde blive 



Pol. Ath. p. 52, 6 (c. 20). 



