1893.] 



ATHENS POLITISKE UD VIKLING. 



61 



tåges saaledes 4 eupatrider til „phylekonger : l . hvilke efter 

 irgammel skik vedblev at vilde være dommere i sager, hvor dyr 

 3g livløse ting var de anklagede 2 . 



Man vilde imidlertid tage meget feil, om man mente, at for- 

 lelen af at være af adel indskrænkede sig til sakralvæsnet, og 

 hvad dermed staar i forbindelse. Det samme gjælder i en ganske 

 >tor udstrækning paa det verdslige omraade. Der fandtes vist- 

 iok efter Kleisthenes ingen verdslig post i statens tjeneste, hvortil 

 idlig byrd var en nødvendig betingelse. Men ikke destomindre 

 redblev det næsten hele 5te aarhundrede igjennem ved visse em- 

 )eder at være en anbefaling at være adlig; ja der er stillinger, 

 ivor man praktisk talt kun sjelden gaar udenfor slegtsmedlem- 

 nernes rækker. Xenophon lader i Symposiet 3 Sokrates sige til 

 vallias: „Du ved godt, hvorledes statslivet af sig selv vilde 

 iabne sig for dig, hvis du ønskede det; thi du sidder inde med 

 le første betingelser. Du er af gammel adel; du er prest for 

 le fra Erechtheus nedstammende guder, som sammen med Jakchos 

 rog i felten mod barbaren". Demetrios fra Phaleron ansaa en 

 remtrædende deltagelse i det politiske liv i første halvdel af 

 et 5te aarhundrede i den grad betinget af adlig byrd, at han 4 

 om bevis for Aristeides's fornemme herkomst blandt andet an- 

 ører : „et andet bevis er hans (Aristeides's) fordrivelse ved ostra- 

 ismen, thi ingen af de ringe, men kun de, der hørte til de 

 tore familier, som vakte misundelse gjennem sin fornemme byrd, 

 ammedes af forvisningen". Dette samme, at alle de ledende i 

 ,then i den første del af det 5te aarhundrede var adelsmænd, 

 dtaler Aristoteles 5 : „Mængden havde fortjenesten af at have 

 rundet søherredømmet; den blev nu overmodig og valgte sig 

 wtstaaende ledere, medens de fornemme stillede sig i opposi- 

 ou". Det samme finder vi ogsaa i Pol. Ath. 6 : „Dengang (ved 



Cnf. Bulletin de correspondance hellen. LU p. 69 og V p. 64. 



Aristoteles, Pol. Ath. p. 145, 12 (c. 57). 



Vin. 40. 



Plut. Arist. c. 1. 



Politik 1247, a. 12. 



P. 77, 1. (c, 28). 



