94 



A. RÆDER. 



[No. 2. 



Peiraieus. Høsten 481 er han saa, vistnok i egenskab af strateg 

 Athens udsending ved medet paa Isthmen, hvor det især var 

 hans verk, at krigen mellem Athen og Aigina blev bilagt og 

 det hellenske forsvarsforbund kom istand 1 . Aaret efter 480/79 

 er han atter strateg og seirer med den nydannede flaade ved 

 Salamis. 



Da det gjaldt for Themistokles at faa sine landsmænd med 

 paa en flaadebygning i større maalestok, kunde han som argu- 

 ment for denne forholdsregels nødvendighed henvise ikke blot 

 til den fra Persien truende fare, men ogsaa, og det i særlig 

 grad, paa den evige feide med Aigina 2 . Det vilde være feilagtigt 

 i denne sidste henvisning blot at se en fiffig beregning fra 

 Themistokles's side. Skulde Athen tænke paa at svinge sig op 

 til den ledende magt paa søen, saa maatte det selvfølgelig forst 

 og fremst gjøre sig til herre i den saroniske bugt, og dette 

 kunde ikke ske, saalænge Aigina stod som Athens stadige fiende 

 og konkurrent; ja man kan vel med de senere vundne erfaringer 

 for øie sige, at det ikke lod sig gjøre, saalænge Aigina endnu 

 var en fri, uafhængig stat. Denne langvarige strid havde nu 

 i mange aar lammet Athen og bundet dets hænder, saa her 

 kunde det ikke være saa vanskeligt at faa borgerne til at indse, 

 at en kraftanstrengelse var nødvendig. Overleveringen har 

 vistnok ret, naar den fremstiller det, som det var denne side al 

 Themistokles's motivering, der drev hans forslag igjennern: 

 Herodot 3 udtrykker endog denne tanke saa sterkt, at han siger 

 at krigen med Aigina reddede Hellas, forsaavidt som den tvang 

 athenienserne til at slaa sig paa søvæsnet. 



Themistokles's henvisning til faren fra Persien havde nepp< 

 alene fort til noget resultat; thi denne var ialfald fjern, o£ 

 man troede endnu knapt noget paa den 4 , ved siden af, a 

 mængden vel neppe kunde tænke sig muligheden af for alvo 

 at tage kampen op tilsøs mod de kombinerede joniske, pheni 



1 Plutarch, Theni. c. 6. Ail. Arist. vn. r, r. p. 248 og 253 (Dindorff 



2 Thukyd. I, 14. 



3 VII, 144. 



4 Oncken, Die Staatsl. d. Aristot. II, 461. 



