142 A. RÆDER. [No. 2 



den retning, nemlig C. I. A. I, 61 eoéod-tov Sé[xa ol cpøaroøez lu 

 e&kltoøiv rovrovg d]e ol 7i£vrt]xovra nai elg a ø l a[r l v dy 

 aioELGd-tov]. Indskriften, hvor desuden enkelte bogstaver manglei 

 er udfyldt efter Demosth. in Makart, p. 1069. ^AøLOrivårjv kai 

 hentyde paa, at der i phratrierne fandtes enkelte udenfor slegtern 

 staaende medlemmer (saaledes Busolt, Gr. Gesch. I, 398 note 5) 

 men det kan ogsaa forklares af den rangsforskjel, der raadede indei 

 phratriens forskjellige slegter. I sid st nævnte retning peger Demo 

 tionideindskriften med dens forskrift (1. 32) om, at Dekeleierne: 

 olxog i tilfælde skal udvælge 5 Gvvrjyoøovg for at repræsenten 

 phratrien for retten; disse skulde altsaa i denne phratrie tåges indei 

 phratriens fornemste slegc. 



Der staar endnu igjen et spørgsmaal at løse, som af flere e| 

 sat i forbindelse med phratrierne. Det er Aristoteles's ord Polit 

 139 b. om Kleisthenes Kal ra rwv idlcov ieqCjv ovvazréov eh 

 oXtya Kal koivcc. Philippi, Beitr. p. 174 mener, at disse ord ikke 

 kan gaa paa Kleisthenes og Athen; jeg har allerede tidligere nævnt 

 at det utvilsomt maa have været Aristoteles's mening, at alle dt 

 nævnte forholdsregler er benyttede af Kleisthenes. Sauppe, De phr 

 I, 6 — 7 forklarer udtalelsen, ialfald delvis, udaf Kleisthenes ordning 

 af orgeoninstitutionen ; da denne imidlertid bør føres tilbage til Solon 

 kan løsningen ikke søges her. De to løsningsforsøg, som det førs 

 og fremst kan være tale om, er: 1) Buermann, Jahrb. f. elas. Phil 

 Supplb. 9, p. 611 og Toepffer, Attisch Gen. p. 16—17 lader ordenf 

 gaa paa Kleisthenes's forøgelse af phratrierne; Zeus phratrios's 0£ 

 Athene phratria's kultus udstraktes til at gjælde alle phratrier. 

 gamle som nye, saa disse guddomme, der før havde været slegternes 

 privatguder, nu blev alles (Toepffer p. 17). 2) Hugh, 1. c. p 17 

 og Busolt, Gr. Gesch. I, 611 — 12 og delvis Sauppe, De phr. I. 

 6 — 7 lader det gaa paa demernes religiøse ordning: hver demo fik 

 sin heros eponymos, der blev „ortsheilige" og fælles for alle demoter, 

 medens før hver grænd og familie havde havt sin kultus; til 

 eponymer toges gjerne guddomme, der før havde været enkelte 

 familiers private guder. Jeg maa anse den sidst nævnte løsning 

 som den sandsynligste; for det første af den grund, at Kleisthenes 

 ikke har foretaget en saadan fuldstændig omordning af phratrierne, som 

 af Buermann og Toepffer antaget. Dernæst kan man ikke sige, at 

 en saadan forholdsregel vilde have gjort ra låia leøa okiyec, omend 

 KOLV a. De private sacra indskrænkedes ikke i tal, om alle gamle 

 som nye phratorer fik Zeus phratrios og Athene phratria til phratne- 

 guder. Og tilsidst kan man ikke gaa ud fra, at disse de gamle 

 phratriers guddomme før Kleisthenes var de gamle slegters prim/ 



