150 



A. HÆDER. 



| No. 2. 



iavrov. Det er paa dette sted Aristoteles om at gjøre at faa rigtig 

 frem det fortjenstfulde ved Areiopagos's optræden ved denne anled- 

 ning, da han heri og det vistnok med rette søger grunden til dets 

 nye magtstilling (cnf. Politik 1304 a 20). Derfor maa han sterkt 

 fremhæve den almindelige raadvildhed og opløsning. Herigjennem 

 skydes Areiopagos for meget i forgrunden, og skildringen bliver 

 uretfærdig for Themistokles. Det beror paa en overdrivelse fra 

 Aristoteles's side, naar han siger, at strategerne var raadvilde; det 

 er nemlig efter hele Herodots fremstilling ikke tvilsomt, at ialfald 

 Themistokles vidste, hvad han vilde, nemlig levere søslag. En anden 

 ting er, at forholdene var saa vanskelige, den almindelige nød og 

 fortvilelse saa stor, at han stod der saa at sige magtesløs. Da var 

 det, han fandt den nødvendige saavel moralske som pekuniære støtte 

 hos Areiopagos's medlemmer, saaledes at han kunde faa realiseret 

 sin plan. Nu, noget andet behøvede heller ikke at ligge i Aristo- 

 teles^ udtryk om strategernes raadvildhed, hvis vi ikke havde det 

 andet udtryk: yj-jQv^avTtov ca'{Cuv eyaorov eavTov] thi dette Ibr- 

 udsætter, at strategerne havde opgivet al tanke om slag, noget, der 

 strider mod hele den øvrige tradition. Herodot VIII, 41 udtrykker 

 sig herom saaledes: ner a tov mti^iv (til Salamis) yrjovy^a eTrotrj- 

 oavTO (strategerne), ^AS-rjvatcov rfj %iz åuvaxai GkjLeiv tcc réxva 

 nal Tovg oiyézag, hvilket jo er noget andet; alle skulde redde sine 

 familier og saa begive sig ombord paa flaaden. Med Herodot 

 stemmer ogsaa Diodor XI, 13, 4. ol ås ^A&rjvaloL . . . réytva Kai 

 yvva.ly.aq iCov re aXXtov yorjGL[.iiov, ooa dvvarov rjv, elg rag vavg 

 l/^évreg åw/.o(.iL(Jav sig Iaka t uiva samt Justin II, 12, 16 probato. 

 consilio coniuges liberosque cum pretiosissimis rebus abditis insulis 

 relicta urbe demandant. Diodors og Justins overensstemmende be- 

 retning viser, at vi her nogenlunde ordret har med Ephoros's frem- 

 stilling at gjøre; denne har altsaa holdt sig til Herodot. Senere 

 forfattere gaar videre og laver af Herodots og Ephoros's ord en 

 ordentlig beslutning i folkeforsamlingen i sagens anledning istedetfor, 

 at det hele beroede paa en ordre fra strategerne, selvfølgelig saa- 

 ledes at Themistokles er forslagsstilleren. Dette er dog sandsyn- 

 ligvis blot en senere udsmykning, da de ældre kilder intet ved derom 

 (cnf. A. Bauer, Themistokles p 130). Ephoros kan ikke være den 

 der har foretaget denne forandring, saaledes som Busolt, Gr. Qesch 

 II, ]>. 164 note anryder muligheden af; thi hans beretning gjen 

 finder vi, som allerede fremhævet, nogenlunde ordret hos Diodor 0{ 

 Justin; Justins probato consilio gaar nemlig paa Themistokles plai 

 at forsvare sig med flaaden i sin ahnindelighed. Aristoteles's refera 

 af indholdet af strategernes ordre, der i høiden har fundet tilslut 



