1893.] STAMMENS OG KODENS BYGNING HOS DIPSACEERNE. 5 



Phanerogamerne også berert denne hos enkelte Dipsaceer, som 

 B. sylvestris og Scabiosa maritima. 



Endelig omtaler Mittmann 1 de små tornes bygning, der 

 beklæder enkelte vegetative dele af Dipsacus-3,rter, særlig med 

 hensyn på D. fullonum og laciniatus. 



Tilslut er det mig her en behagelig pligt at udtale min 

 hjerteligste tak til Hr. Dr. N. Wille for den altid beredvillige 

 assistance, han har ydet mig under hele arbeidet. 



1. Scabiosa ochroleuca. 



A. Stængelen. Stængelen hos S. ochroleuca ser meget 

 strantet ud, internodierne er nemlig meget langstrakte og opnår 

 ngen synderlig tykkelse. 



Et tværsnit gjennem stængelspidsen viser (særlig efter farv- 

 dng med methylgrent) i det ellers ensartede urmeristem et antal 

 terre og mindre småcellede grupper af procambialt væv, der 

 igger ordnede således i forhold til hinanden, at de danner hjør- 

 erne og siderne i en regulær sekskant. I bjørnerne ligger seks 

 terre, hvoraf 2 diametralt ligeoverfor hinanden er de største; 

 mgs siderne findes et ubestemt antal mindre. 



Vævet mellem disse primære bladsporstrænge er meget mere 

 måcellet end det uden- og indenfor liggende meristem, og man 

 an saaledes tale om en continuerlig fortykkelsesring i Sanio's 

 >rstand. 



Ganske vist kommer det meget tidligt til dannelsen af et 

 iterfasciculært cambium; thi tværsnit gjennem meget unge 

 iternodier viser allerede en continuerlig bast og vedring, hvis 

 ementers udprægede radiale ordning, — iallefald for vedrin- 

 ^ns vedkommende, — strax røber et cambiums virksomhed. 



Stængelens anatomiske bygning er i topografisk henseende 

 mske normal dicotyledon. Indenfor en forstærket epidermis 



R. Mittmann, Beitråg. z. Kenntniss d. Anatomie d. Pflanzen- 

 stachelen 1888, p. 40. 



