1)3.] STAMMENS OG RODENS BYGNING HOS DIPSACEERNE. 19 



Indenfor en forstærket epidermis følger et continuerligt assi- 

 n ationsbelte, derpå nogle lag indholdsfattige barkparenkym- 

 c ler. 



Indad er barkparenkymet afgrænset ved en storcellet epi- 

 dmis, hvis celler er meget stærkt tangentialt strakte og for- 

 s.ede med tynde, jevnt forkorkede vægge; indenfor denne sees 

 e enlaget homogen pericykel. I denne indledes ofte dannelsen 

 akorkvæv. Underseger man nemlig tværsnittet af et ældre 

 iiernodium, vil man finde, at på et eller flere steder er på 

 gnd af den stærke secundære tilvæxt i tykkelse barkparen- 

 knet, hvis celler her forøvrigt er stærkt strakte i tangential 

 reiing, sammen med epidermis sprængt på sterre eller mindre 

 siekninger. Herved dannes kortere eller længere aabne furer 

 i ængelen, som imidlertid strax lukkes af et for luft og vand 

 ii>ermeabelt korkvæv. Sprænges på et sted epidermis med 

 a trliggende barkparenkym, finder man altid i den correspon- 

 d ende del af pericykelen 1, 2, 3 eller flere tangentielle delinger, 

 st folge i centripetal retning. Udad afsættes korkceller, indad 

 e ;ecundært parenkym, altså et lignende forhold, som det vi 

 ti på i roden hos S. ochroleuca. Samtidig med, at den ved 

 ^ligningen dannede spalte blir større og dybere, tiltager ikke 

 aae antallet af deiingerne i det dannede pericykliske phellogen; 

 no| de store indenfor liggende endodermisceller, hvoraf hver 

 fåd har delt sig ved 1 — 2-3— flere radiale vægge, viser nu 

 ofe tangentiale delinger, der giver korkreaktion. Nogen sammen- 

 h;igende periderm stængelperiferien rundt dannes aldrig. 



Hos S. snavoleus fandt Petersen 1 korkdannelser sågodt- 

 B( altid „i det 3die cellelag udvendig fra, altså i det næst- 

 ydste lag parenkymceller." Derimod fandt han dem raær- 

 Mg nok aldrig i pericykelen, som hos denne art. Vedringen 

 oiår en langt større mægtighed end hos foregående. Kar sees 

 h| tværsnittet rundt og er dels spiralkar, i karstængenes pri- 

 dele, dels videre porekar, hvoraf enkelte har ringporer 

 111 store, brede spalter, andre små, talrige ringporer med skjævt 



0. G. Petersen 1. c. 



2* 



