6 



AXEL BLYTT. 



talt) skridtvis, er en så vel begrundet theori, at man næste 

 tør anse den for en videnskabelig fastslået sandhed. 



Allerede det plantegeografiske kart over Norge antyde 

 i hvilken orden hine artgrupper ind vandre de. Den arktisl 

 flora, som er ældst, er trængt tilbage til vore centrale ( 

 mest kontinentale fjeldtrakter. Den blev sprængt af den su 

 glaciale, vore vidie- og birkeliers flora, en flora, som tyd 

 på et fugtigere klima. Den kontinentale boreale flora bl< 

 sprængt af den insulære atlantiske, den atlantiske af di 

 kontinentale subboreale, den subboreale af den insulære su 

 atlantiske, og nu tidens tørre klima har atter sprængt d< 

 subatlantiske. Vi kan således neppe hjælpe os alene med 

 omslag i klimatet, når vi vil forklare vor floras nuværen 

 ndbredelse. 



For at gjøre dette endnu tydeligere vil vi se lidt na 

 mere på udbredelsen af de fire sidst indvandrede element 

 i vor flora. 



Vi kan begynde med en betragtning af planternes udbi 

 deise ved Christiania. I denne egn har vi to tydelig adski 

 xerofile og kontinentale reliktfloraer. På de siluriske øer ; 

 halvøer, (f. ex. Ulvøen, Hovedøen, Nesøen, Ostøen, Brøndøe 

 som ikke hæ ver sig høiere end 50 m. o. h., finder vi den a 

 rigeste flora i Norge. Og en lignende rig flora finder vi i i 

 ligeså lavt liggende silurtrakter ved Holmestrand og Skie]- 

 fjorden. 1 



Således, for at nævne et par af de mest slående exen- 

 ler på spredt ndbredelse for silurfloraens vedkommende, vo: 

 Trifolium montanum i Norge alene på Hovedøen ved Cl)- 

 stiania, hvor den tindes i mængde. Hovedøens høieste punk 



1 Denne silurflora i de aller] aveste egne er kun en del af det 

 boreale element i vor flora. Til dette element hører omtrent 80 > 

 arter, der ligesom de andre artgrupper findes opregnede i min - 

 handling i Engler Bot. Jahrb. II. p. 178 ff. Det har sit hjem i 1 - 

 dets sydøstlige laveste egne fra Christiania og sydover og tæ r 

 mange arter, i hvis udbredelse der er store sprang. Om nd i B 

 alle dets arter udelukkende lindes i de egne, som ligger lavere 1 

 50 m. o. h., så er det dog i disse, at artgruppen har centret •' 

 sin udbredelse hos os. 



