— 138 — 



ojemförligt artrikaste delen af vegetationen i våra länder; men de 

 äro så väl till sin utbredning, som växttid i flera afseenden en 

 motsats till de grönskande växterna. Ty då dessa vid solstånds- 

 tiden stå i sitt högsta flor, är Svampvegetationen under denna tid 

 torftigast; Svamparnes egentliga växttid börjar först efter sol- 

 ståndet, så att hösten blir deras ungdom, men flertalet af dessa 

 fruktificera först om våren. Uppfattar man detta riktigt, hvilket 

 vi i det följande med talrika exempel skola upplysa, försvinna 

 många anomalier i deras Biologie; hösten är deras vår, våren 

 blir för dem höst, liksom hos våra antipoder — och är det så- 

 ledes af omedveten, men riktig, instinkt man benämner Svam- 

 parne växtverldens andra hemisfer. 



Under Botanikens glada, svärmande ungdomsår, under den 

 gamla Linneanska tiden, innan vetenskapen ännu blifvit så för- 

 näm, minutiös och genom jagande efter speciella detaljer så diffus 

 — då en naturforskning i stort gjorde sig mera gällande än den 

 nu vanligare i smått — då man uppfattade naturen eller hvarje 

 af dess riken såsom enhet, fast genom ett oändligt prisma bruten 

 till en lika oändlig mångfald — under denna tid studerade nian 

 vida mer lifvets fenomener, naturen i sin sjelfverksamhet. Veten- 

 skapen var då mera supranaturalistisk, uppfattande naturen som 

 en högre uppenbarelse; i våra dagar är den mera rationalistisk, 

 sökande mest genom skarpsinniga förklaringar egen ära. Ehuru 

 den förra lättare och mera bildande ingick i allmänna bildningen 

 och praktiska lifvet, kunna vi i den abstrakta vetenskapens in- 

 tresse omöjligen förkasta den senare, blott den för exegesen ej 

 förbiser eller misstyder den gudomliga urkunden, naturen. Det 

 går en poetisk vårflägt genom alla Linnés herrliga uppsatser af 

 denna art, såsom Prolepsis plantarum, Somnus plantarum, Gem- 

 mce arborum, Vernatio arborum, Horologium Flora?, Calenda- 

 rium Flora;; de innehålla alla en oskattbar rikedom af trogen, 

 passiv naturbetraktelse, som ej blott med det naturliga ögats, 

 utan mera genom snillets skarpsinnighet uppfattats af de förbi- 

 skymtande fenomenerna — och i allmänhet kunde man säga, att 

 i samma mån syneu underlättats genom mikroskoperna, i samma 



