— 288 — 



det låter tänka sig, att de ångor, som spridas från blommande 

 växter, icke blott, såsom vi pläga anse det, endast för våra lukt- 

 organer förkläda i atmosferen för hand varande illaluktande äm- 

 nen, utan äfven i sjelfva verket till någon del förstöra i luften 

 inblandade skadliga föreningar. 



I de få försök, jag här ofvan anfört, har det Jodkalium, 

 som begagnats, naturligtvis varit med omsorg pröfvadt på ämnen, 

 som kunnat inverka störande, och vid försöken har en remsa af 

 samma Jodkaliumpapper, som befunnits i flaskan, alltid till jem- 

 förelse varit placeradt jemte och utanföre densamma. Det har 

 då visat sig, hvilket för öfrigt ingalunda är något nytt, att detta 

 utanföre varande papper alltid lidit någon, om än ringa, färgför- 

 ändring. Att denna färgförändring härrör af luftens konstanta, 

 ehuru ringa, ozonhalt, är tillräckligt bekant. 



Med stöd af det förut anförda synes det, som man kunde 

 äga skäl att förmoda en i atmosferen varande ständig och öfver- 

 allt närvarande källa till frambringande af dessa svaga spår af 

 ozon, uti de organiska dammpartiklar, som alltid finnas i större 

 eller mindre mängd fördelade i luften, och hvilka, när de bestrå- 

 las af solen, naturligtvis böra utöfva qvalitatift alldeles samma 

 verkningar, som ett i en flaska med atmosferisk luft inneslutet 

 organiskt ämne. 



För denna förmodan torde jag kanhända, ehuru oväntadt 

 nog, hafva vunnit en bekräftelse i det visserligen ytterst ringa, 

 men konstanta, minus i syrehalt, som jag funnit uti en mängd 

 prof af atmosferisk luft, tagna här i Stockholm för 8, 7 och 6 

 år sedan af framl. Öfver-Direktör Wallmark, och sedan denna 

 tid förvarade uti tillsmälta glasrör. 



På dessa luftprof får jag, då ännu en del af analyserna 

 återstår att göras, först vid ett följande tillfälle fästa K. Veten- 

 skaps-Akademiens uppmärksamhet.» 



