— 306 — 



skrifna knoppbärande individerna. Dessa raedusor voro särdeles 

 lifliga och tycktes under ständiga contractioner sträfva att afslita 

 det band, som ännu höll dem fängslade. Sedan detta lyckats, 

 sänkte de sig först, likasom utmattade af den häftiga ansträng- 

 ningen, till kärlets botten, der de en stund endast genom svaga 

 rörelser visade, att de voro vid lif. Småningom blefvo de åter 

 rörligare, stego med kraftiga slag upp mot ytan, och simmade se- 

 dan omkring lika lifligt, som deras äldre kamrater. 



Vi återvända nu till knopparne, och skola i korthet söka 

 skildra deras utbildning till fria medusor. Man kunde lätteligen 

 steg för steg följa denna process, emedan på samma polypindivid 

 ofta funnos ända till sex dylika knoppar, i alla utvecklingssta- 

 dier. De uppträda först såsom små utbugtningar af polypens 

 vägg, och allteftersom de tillväxa, ser man, att deras cavitet står 

 i sammanhang med den allmänna näringskanalen. Ytterst om- 

 gifves knoppen (fig. 2) af en tunn klar hinna, en fortsättning af 

 den, som omkläder hela polypen, och i det inre ser man en sär- 

 deles liflig strömning af näringskorn lika med dem, som circulera 

 i den gemensamma kanalen. Man ser dessa korn dels följa den 

 allmänna näringsströmmens ebb och flod, dels ock sjelfständigt 

 dansa omkring utan bestämd riktning. Vid knopparnes vidare 

 tillväxt, hvarunder deras baser småningom afsmalna till form af 

 skaft, märker man snart en allt tydligare framträdande skilnad 

 mellan en periferisk och en central del. Detta tycktes mig tillgå 

 sålunda, att från knoppens ursprungliga hålighet, som fortfarande 

 utgör en omedelbar fortsättning af polypcaviteten, ett periferiskt 

 lager utåt aflyfter sig, skjutande framför sig den klara hinnan, 

 under det den centrala delen jemförelsevis långsamt tillväxer. 

 Mellan dessa båda delar bildas troligen ganska tidigt en hålig- 

 het. Det periferiska lagret är till en början slutet, och knoppens 

 yttre ända är då regelbundet afrundad. Snart ser man dock, att 

 denna ända börjar afplattas, och ungefär samtidigt dermed upp- 

 träda omkring afplattningen fyra små mörka ansvällningar. Mellan 

 dessa är nu det periferiska lagret öppet och sjelfva ansvällnin- 

 garna visa sig snart såsom flikar i randen af detta lager, som nu 



