— 309 



något contraherad, fina transversela strimmor (fig. 11). Märk- 

 värdigt är, att denna hinna, såsom ofvan nämndes, i knoppen har 

 ett vackert cellulärt utseende, hvilket vid friblifningen plötsligt 

 helt och hållet försvinner. 



I randen är klockan försedd med åtta tentakler, af hvilka fyra 

 hos yngre exemplar äro något mindre än de andra; de tillvexa 

 sedan, så att alla blifva lika stora. Af tentaklernas bulbi äro 

 de fyra, som motsvara de fyra kärlen, betydligt större än de 

 andra. H varje bulbus (fig. 11) omgifves af ett ljusare lager, som 

 innehåller glänsande korn eller bläsor, och utgöres innerst af en 

 mörk, vid påfallande ljus gulaktig, kornig massa. Bland de van- 

 liga pigmentkornen funnos oftast några större, röda, oljeglänsande 

 kulor; de voro dock ingalunda cohstanta, och lågo, då de funnos, 

 utan bestämd ordning strödda i pigmentmassan. Mellan bulbi 

 sträckte sig längs randkärlet en dunkel sträng (nerv?) (fig. 11), 

 som än var temligen tjock, än ytterst fin och stundom otyd- 

 lig. Tentaklerna tycktes innehålla en genom septa afdelad 

 hålighet, i hvilken dock aldrig kunde förmärkas någon ström- 

 ning af näringskorn, antydande ett samband med näringskär- 

 let; på ytan voro de rikligen besatta med brännkapslar. Hos 

 de medusor, som nyss frigjort sig, äro de korta, samman- 

 dragna och böjda uppåt, sednare äro de vanligen långt utsträckta. 

 Mellan klockans kanter är, såsom en botten, ett tunnt velum ut- 

 spändt, i midten försedt med en Öppning, hvilkens storlek är myc- 

 ket vexlande i följd af denna hinnas contractilitet. Vanligen ser 

 man deri fina concentriska strimmor antydande dess musculära 

 natur. Aggstockarne ligga i munrörets vägg, i dess öfre hälft 

 tätt under den fina hinnan; man finner vanligen i dem ägg redan 

 då medusan ännu är fastsittande, och, hos den fullt utbildade, i 

 alla utvecklingsstadier. Gulan (fig. 15) är hos de yngre ljus, 

 nästan genomskinlig, hos äldre dunkel, gulaktig, homogent fin- 

 kornig. Fröbläsan utmärker sig från gulan genom sin klarhet 

 och innehåller en temligen stor, halmgul, fettglänsande fröfläck, i 

 hvars medelpunkt man stundom ser ett mörkt korn. Allt efter- 



