— 317 — 



Ljungens utdöende på Svältorna. — Hr öfverste-Löjt- 



nant E. G. Lilliehöök hade insändt följande meddelande: 



»Utan att år 1855 någon åkomma förmärktes på Ljungen, 

 befanns denna växt efter våren 1856 på de stora, inom Elfsborgs 

 Län belägna, ljungbeväxta »Svärtorna» vara i allmänhet utdöd, 

 hvilket äfven var förhållandet med Ljung, som växte i skogs- 

 mark och på andra från nämnda ljungfält mera aflägsna orter. 

 Ju större eller äldre plantan varit, ju allvarsammare syntes den 

 angripen, och endast bland de spädare kunde lif upptäckas. Att 

 sjukdomen angripit ej allenast plantan ofvan jord, utan roten, 

 synes deraf, att i år endast sparsamt nya skott slagit ut, och 

 ännu träffas stycken af från en till -flere hundrade qvadrat-alnars 

 yta, på hvilka man ej kan upptäcka en lefvande ljungväxt, utan 

 endast torr ljung. På roten, eller den öfriga växten, har ej kun- 

 nat upptäckas någon yttre orsak till sjukdomen, som ej heller 

 synes varit beroende af markens beskaffenhet (hög eller låg- 

 land), eller deraf att växten varit utsatt för någon viss vind. 



Samtidigt med den sålunda utdöda ljungen såg man mången- 

 städes Enbuskarne alldeles uttorkade, ehuru de fleste af dessa 

 bibehållit så mycken lifskraft att de åter i år blifvit gröna. 



Ljungväxtens borttorkande synes hafva menligt inverkat på 

 biskötseln. Ett betydligt antal bistockar hafva i närheten af 

 »Svältorna» utgått, sannolikt af brist på den näring, som ljung- 

 blommorna förut lemnade.» 



Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh., d. 14 Oktober 1857, 



