— 333 — 



Om utbredningen af Inf-arten Biatora cinnabarina i 

 Skandinavien. — Hr J. Åkerman meddelade följande: 



»Den för sina skönt röda fruktsköldar utmärkta skorplafven 

 Biatora cinnabarina upptäcktes först af Pastor S. Chr. Som- 

 merpelt i Saltdalen i Norrige sällsynt vexande på enbuskar och 

 björkstammar, och beskrefs af honom i K. Vetenskaps-Akade- 

 miens handlingar 1823, under namn af Lecidea cinnabarina. Se- 

 dermera har den funnits af Prof. Blytt i det sydligare Norriges 

 fjelltrakter icke under 1000 fot öfver hafvet, samt ytterst sällsynt 

 i Schweiz af Scelerer »ad infimos pinorum truncos locis udis in 

 alpibus Bernensibus». Slutligen har Koerber i sitt Systema 

 Lichenum Germanise 1855 p. 206 anfört arten såsom funnen af 

 v. Flotow »an Fichten, Knieholz u. Birken im Hochgebirge 

 (Riesengebirge) äusserst selten». Ingenstädes har denna laf blif- 

 vit funnen i någon myckenhet vexande. 



Under det jag efter en resa i norra Ångermanland, uti Örn- 

 sköldsvik den 30 September 1856 inväntade det från nordligare 

 orter kommande ångfartyget, som skulle återföra mig hem till 

 Stockholm, tillbragte jag såsom tidsfördrif några timmar på det 

 invid staden belägna omkring 600 fot höga Åsberget, hvarifrån 

 man har fri utsigt öfver hvarje punkt, så väl af den lilla nya 

 staden, som af den stora och förträffliga hamnen, och som för 

 sin laf-vegetation icke saknar intresse. Under nedstigandet från 

 berget öfverraskades jag af ett litet tvinande granträd, som så 

 väl på stam som grenar var nästan fullsatt med ymnigt frukt- 

 bärande exemplar af denna sköna laf, som då för mjg var all- 

 deles okänd och hastigt påsedd ansågs vara eri afvikande form 

 af Parmelia haematomma. Jag insamlade hvad som fanns på 

 nämnde granbuske och som mera sparsamt träffades på ett par 

 i närheten vexande smärre granar, men tidens knapphet för till- 

 fället medgaf icke vidåre efterforskning. Under en resa till sam- 

 ma trakt vid tidsskedet mellan September och October inneva- 

 rande år har jag funnit samma laf-art icke allenast vexande på 

 den branta sluttningen af Åsberget, i trakten mellan den nedre 

 skogbevexta delen och den öfre klippiga och nästan kala toppen, 



