— 334 — 



utan äfven i den lägre belägna skogen omkring Örnsköldsvik till 

 omkring \ mil norrut åt Arnäs samt vid Fröstdals hemman i Nätra 

 socken, 2 mil söder om nämnde stad, och slutligen i grannskapet 

 af Hernösand. På alla dessa ställen har den funnits i gles skog, 

 aldrig i tätt och frodigt växande, kanske mest på fuktiga ställen, 

 men äfven på torr och mager sandgrund, för det mesta på nedre 

 delar af små och förtvinande granar, men stundom äfven utlö- 

 pande på de minsta smågrenarne. På stammen af större frodiga 

 granträd fanns den ytterst sällsynt, åtminstone fruktbärande, men 

 oftare på lågt sittande och utåt marken utbredda grenar. Den 

 hvita lafskorpan, hvilken, såsom Sommerpeldt redan anmärkt, 

 mycket liknar den af Parmelia tartarea, betäcker helt och hållet 

 en mängd granstammar, och angifver redan på temligen långt 

 håll, hvar man skall söka lafven, men fruktbärande exemplar äro 

 mera sällsynta, och frukter träffas, besynnerligt nog, icke gerna 

 midtuti denna vidtutbredda skorpa, utan oftare samlade uti fläc- 

 kar af en och annan qvadrat-tums yta på den renare barken. 

 Blott på en tall och ett par aspstammar har jag sett lafven, 

 men ej på en enda En, ehuru jag granskat en mängd enbuskar, 

 och icke heller på björk. 



Man synes kunna sluta af ofvannämnda förhållanden, att 

 denna lafart finnes på granbark i hela Ångermanland och troli- 

 gen äfven i de nordligare länen. Egendomligt är det, att den i 

 dessa östliga delar af Skandinavien träffas nästan uteslutande på 

 gran, samt nedstiger på låga platta landet, då den lika uteslu- 

 tande finnes på En och gammal björk på norska sidan, samt 

 blott i de högre fjelltrakterna. 



Mag. Theod. Fries, som förlidne sommar gjort en resa till 

 de nordligaste delarne af Norrige, och som tillåtit mig offent- 

 liggöra de iakttagelser, rörande B. cinnabarina, som han i bref till 

 Doctor StenhamMar och mig meddelat, skrifver härom följande: 



»Enligt hvad jag har mig bekant, är denna laf en egentligen 

 för den högsta norden och de högre fjelltrakterna egendomlig art. 

 I Saltdalen är den enligt Sommerfeldt redan sällsynt, men i 

 Ost-Finmai-ken är den högst allmän, synnerligen något upp på 



