0VERSIGT OVER DE I NEDENJES AMT BEMjERKEDE LEPIDOPTERA. 



September, og overvintrede individer er yderst sjeldne. X. 

 ingrica fra midten af August gar i vinterkvarter i Oktober 

 og kommer frem allerede sidst i Marts (v. Nolcken). Det ma 

 vel nacrmest bero pa veiret, om arter, hvoraf endel individer 

 klsekkes allerede om listen og endel forst nseste var, skal 

 udvikles samme h0st eller forst aret efter; jo l&ngere nord 

 man kommer, des flere overvintrede pupper vil man finde, 

 under en tilstrsekkelig h0i bredde overvintrer alle, saledes 

 som tilfseldeter med Bombyx quercus overalt i Norge, medens 

 den i det sydlige Sverige udklsBkkes samme ar. 



X. ingrica er i Sverige kun bemserket i Lapmarkerne 

 (Wallgr.), hvilket er pafaldende, da det er en fra 0sten ind- 

 vandret art (tildels vel nord om den botniske bugt), og den 

 forekommer i Norge i de sydligste egne; maske er den af 

 og til forvexlet med X. furcifera, der af samme autor angives 

 at forekomme fra Skane til det mellemste Lapland. I Dan- 

 mark forekommer den ikke. Staudinger angiver dens ud- 

 bredelse til Livland, Finland, Mellem-Rusland, Schweiz, 0ster- 

 rige og Bayern (en gang), altsa fornemlig udbredt ved 0ster- 

 soens 0stlige bredder. Angaende larven har jeg intet seet 

 anf0rt; X. furcifera lever pa Alnus. Dr. Aurivellius i 

 Stockholm har herom tilskrevet mig: „Ni fragar efter X. 

 ingricas utvecklingshistoria. Hvad jag derom vet ar, att larven 

 i Helsingland ingalunde ar siilsynt pa Alnus incana under 

 Juli manad. Den lefver pa bladens undre sida och har en 

 blekgron farg med dessa ringformiga sma fliickor, som synes 

 vara utmarkande for flera Xylina och Calocampa larver. Det 

 har fallit mig in, att denna art mojligen ar inskninkt til de 

 trakter, der Al. incana voxer, atminstone synes detta vara 

 forhallandet i Sverige, ty i Stockholmstrakten och sodra Sve- 

 rige, der A. incana ej finnes, finnes ej heller ingrica. u Dr. 

 Staudinger mener, at ingrica maske blot er en „darwinistisk" 

 form af furcifera, og v. Nolcken siger, at uagtet man altid 

 vil kunne holde begge arter ud fra hinanden, er dog de 

 hovedsageligste skjelneimerker h0ist variable; saledes finder 



