S4i 



Schellings nyere Stnndpiuikt. 

 Jeg har i det Foregaaende betragtet det seldre Schellingske 

 System i dets Forhold til Hegelianismen og, sorn jeg tror, med 

 videnskabelig Stringens gjendrevet Schellings Paastand med Hen- 

 syn til dette Forhold, nemlig, at Hegelianismen ikke er den rette 

 Conseqvens af bans System. Den seldre Schellingianisme, navn- 

 lig Identitetssystemet (jeg tager her ikke Hensyn til dettes For- 

 hold til den transscendentale Idealisme), kan betragtes som den 

 Gjaeringsproces, hvoraf Hegelianismen skulde fremgaa, og den 

 har netop den Uklarhed, men ogsaa det brusende Liv, den ide- 

 lige Vexel af Former, den Spillen i forskjellige Farver, som borer 

 til en Gjaeringsproces. Schellingianismen har derfor, skjont den 

 vistnok, som allerede paavist, har Charakteren af et selvstcendigt 

 System, dog ikke den selvstaendige Holdning, som Fichtianismon : 

 dens „Ansigt er vendt" mod Hegelianismen ; den har en naturlig 

 Tendens til at gaa over til denne, d. v. s. til at blive objectiv 

 Logik; men Systemets Ophavsmand, Schelling selv, bar, som 

 bekjendt, ikke givet efter for denne Tendens. Vi skulle nu be- 

 tragte den nye Vending, han giver Systemet, for at undgaa dehne 

 Overgang. I dette Udtryk har jeg allerede udtalt min Opfatning 

 af Forholdet mellem den aeldre og den nyere Schellingiiinismo, 

 men for at begrunde denne Opfatning og gjore den fuldstaendig 

 klar, maa jeg forst kaste et Blik tilbage paa den aeldre Schelling- 



Det Punkt, som vi her isaer maa faeste os ved, fordi det baade 

 udgjor det Eiendommelige ved den aeldre Schellingianisme i Mod- 

 saetning til den nyere, og Tilknytningspunktet for denne, er den 

 Strid, hvori, som jeg allerede har paavist, den aeldre Schellingia- 

 nisme kummer med sig selv, hvilken Strid naermere beseet er 

 Modsigelsen mellem Identitetssystemet som saadant og den Idea- 

 lisme, der udgjer dets Fichiianskc Udgangspunkt, som det hel- 

 ler aldrig fornegter. Identitetssystemets Princip er den absolute 

 Identitet af det Ideale og det Reale; det skulde altsaa ikke vrere 

 naermere beslaegtet med det Ene, end med det Andet, altsaa en 

 ubestemmelig Hellemting, Noget, der saa at sige sviever midt 



