142 



imellem dem. Men det er dette, der paa Grund af Systemets 

 idealistiske Grundcharakter og Udgangspunkt ikke fastholdes og 

 ikke kan fastholdes. Den absolute Identitet er det Samme, som 

 den transscendentale Idealismes Jeg, taget absolut ; Jegheden maa 

 fastholdes som den Sfsere, indenfor hvilken Schelling stedse be- 

 vgeger sig, og som giver hans Kategorier deres Basis og bestemte 

 Betydning. Denne Tilknytning udtaler sig deri, at han i „Dar- 

 stellung etc." udgaar fra den absolute Fornuft, som Identitet af 

 det Ideale og det Reale, og denne Tilknytning er det, som Ro- 

 senkranz (Schelling Side 161 ff.) miskjender. Dette maa frem- 

 hseves baade for den folgende Udviklings Skyld og mod de fleste 

 nyere Fremstillere, navnlig Rosenkranz- og Erdmann, der S. 6 ff. 

 dadler Hegel for at have fichtiseret Schelling. For hin er Iden- 

 titeten en logisk Enhed (naturligvis en formel logisk), for denne 

 en rent substantiel. Men hist bliver Sehellingianismen Dualisme, 

 her ren Substantialitetsphilosophi, Spinozisme, paa begge Maader 

 gaar Continuitcten i Schellingianismens Udvikling tabt, idet og 

 netop fordi dens vsesentlige Eiendommelighed og Fortjeneste mis- 

 kjendes. Schelling er Mealismens Spinoza. Spinoza i Idealismens, 

 Jeghedens, hoiere Sfsere; hans Identitet er ikke Spinozas dode 

 Snbstans, men i Grunden det Samme som det absolute, Jeg. Der- 

 for begynder hans forste Fremstilling af Identitetssystemet i „Zeit- 

 schrift etc." med at opstille som Princip den absolute Fornuft, 

 der er den rene Identitet af Realitet og Idealitet. Dette, som 

 Rosenkranz finder umotiveret, er Udtryk for Identitetssystemets 

 Sammenhreng med den transscendentale Idealisme og har derfor 

 sin Begrundelse i denne. Denne Enhed med den transscenden- 

 tale Idealisme er ogsaa det Livsprincip, der gaar gjennem afl« 

 hans Fremiti 11 inger og Deductioner og ha?ver hans Philosophic 

 over Substantialitetsphilosophien, idet den netop giver alle disse 

 Systemets Skikkelser eller selve Principet Charakter af Liv. Saa- 

 ledes i „Darstellung etc.": Alt „der Form nach Selbsterkennen 

 der absoluten Identitat", Potensation af den ideale Factor, og saa- 

 ledes selv i hans sidste, mest phantastiske Skrift, der kan kaldes 

 hans Philosophies negative Pol: „Aphorismen etc." Her realise- 



