ved Mennesket bliver ikke det Intellectuelle, men det Personlige, 

 — det, at Mennesket er Aand d. e. Enheden som et selvisk, ssereget 

 Vsesen, er Personlighed, altsaa Aand paa Basis, under Syns- 

 punktetaf Grunden, Selvheden, Realiteten, — og tilslut bliver det 

 Tilfselde med den hele Tilvjerelse, baade den materielle og den 

 aandelige, at den bliver betragtet under Synspunktet af det Per- 

 sonlige, men her ( det absolut Personlige, altsaa det Religiose. 



Det er denne religiose Betragtningsmaade af Tilvaerelsen og 

 det, at paa Grund deraf den hele Philosophi er bleven Religions- 

 philosophi, d. e. dens hele Indhold opfattet saaledes, som det 

 gestalter sig, optaget i Religionsphilosophien — thi det hoiere 

 Standpunkt optager de lavere (cf. Erdmann „uber Schelling") — det 

 er dette, der har foranlediget Schelling selv og efter ham Miche- 

 let („Entwickelungsgeschichte der neuesten Deutschen Philosophie 

 mit besonderer Riicksicht auf den gegenwartigen Kampf Schellings 

 mit der Hegelschen Schule") til at charakterisere Nyschellingia- 

 nismen, som det ideale Supplement til Identitetssystemet. Jeg 

 tror i det Foregaaende at have godtgjort, at den meget mer med 

 Hensyn ikke til sit Thema, men til sit indre VaBsen er den reale 

 Side eller Phase af Schellingianismen, forsaavidtsom Identiteten, 

 det Absolute, her er anskuet vsesentlig sub specie, under Syns- 

 punktet, af den reelle Factor. Mod denne Synsmaade strider al- 

 deles ikke det Factum, hvortil den ovennasvnte Betragtningsmaade 

 stetter sig, at Schelling i sin tidligere Periode fortrinsvis har be- 

 skjseftiget sig med Naturphilosophien, i den senere derimod vse- 

 sentlig med Religionsphilosophi. Tvertimod, naar man betsenker, 

 at Schellings Standpunkt netop er at se Identiteten umiddelbart 

 i Modssetningen („jedes Wesen kann nur in seinem Gegentheil of- 

 fenbar werden" „Philos. Unters."), og at Identiteten forholdersig 

 til Differensen som den ideelle til den reelle Factor, maa man 

 finde det ganske i sin Orden, at Schelling i sin ferste Periode, 

 da han fremhaevede den ideelle Side i det Absolute, og dette der- 

 for fik en mer ideel Charakter for ham, med Forkjajrlighed 

 maatte dvrele ved dens Aabenbarelse i Tilva?relsens reelle Side, 

 og at han omvendt i den senere Periode, da han opfattede selve 



