156 



nismen) „sie dadurch ins Uebercreatiirliche erhoben, frei von bei- 

 den Principien." Skabelsen bestaar deri, at Forstanden skiller 

 Kreefterne i Grunden for at udvikle dens ubevidste Enbed, som 

 er Sjselen, og saaledes i en Oplosning af det dunkle Princip, 

 Skabningens Egenvillie, i det lyse, Forstanden, Universalvillien. 

 Heri ligger det Ondes Mulighed. Formedelst Grundens, Lamgse- 

 lens, Naturens, Modstrseben sker denne Oplosning successive i en 

 Rsekke af Skabninger, fuldstsendig i Mennesket. 



Aanden er saaledes den absolute Identitet af Modssetningerne 

 (S. 408); denne Bestemmelse synes at falde samrnen med Iden- 

 titetssystemet med dets absolute Fonmft, som den absolute Iden- 

 titet, men disse „Philos. Unters." blive ikke staaende ved denne 

 Bestemmelse. Der distingveres videre, men paa en uklar, usikker 

 Maade, man kan mserke, der foresveever Schelling Noget i Lighed 

 med Nyschellingianismens „Herr des Seyns" ; men det bliver igjen 

 ved en Vaklen mellem det foregaaende og det efterfolgende Sy- 

 stem (S. 405 ft'.). Aanden er den absolute Identitet af det reale 

 og det ideale Princip, den er dem begge, som Modsretninger og 

 de saaledes Et. Som Modsaetningernes Identitet eller Enhed, er 

 den kun i og med Modssetningerne, igrunden kun som deres Vsb- 

 seri d. e. ideelle, ikke reelle, actuelle Enhed; men der maa vsere 

 en Enhed, et Vsesen, der er absolut opheiet over, skilt fra og 

 forud for al Modsa3tning eller Dualitet. „Var der ikke noget 

 Heiere, havde vi kun Valget mellem den absolute Dualisme og 

 Modsaetningernes absolute Udjaevning (f. Ex. af Godt og Ondt)." 

 En mserkelig Selvkritik ! Dette Hoiere kalder han „der Ur-" eller 

 „Ungrund a (saa at sige potenseret Grund cf. _das Allerrealste ). 

 Dette er altsaa den over Modsgetningerne absolut ophoiede Villie, 

 hvilket er den alt gjennemtrsengende Kja3r lighed, hvis Aande 

 Aanden er (mer poetisk Beskrivelse end philosophisk Definition); 

 thi Kjaerligheden forbinder saadanne, af hvilke Hvert kunde vjere 

 for sig, altsaa som absolut, udenfor Modssetningen, men dog ikke 

 er eller kan vasre uden det andet. Som Urgrunden er den forud 

 for Dnaliteten, men da ikke som Kjferlighed, som den absolute 

 Indiflerens, Om den kunne Modsaetningerne, da de netop som 



