161) 



Mangel folger nemlig, at Identitetens egen Identitet med Modsset- 

 ningen bliver en Fordring, der ikke kan opfyldes : man maa en- 

 ten fastholde Dualiteten, da bliver Resultatet den absolute Dua- 

 lisme, eller Identiteten, da bliver Resultatet det rene Fornuftsy- 

 stem, hvor al Modssetning, ogsaa den mellein Ondt og Godt, og 

 dermed selve Friheden tilslut forsvinder. Med andre Ord : denne 

 uformidlede Identitet oscillerer mellem fuldstsendig Modssetning til 

 og fuldsteendig Enhed med Dualiteten ; i hvert Fald har den ingen 

 Magt over den, ingen Magt til at producere den. Igrunden er 

 den for indviklet i Dualiteten, forudstetter den, existerer kun i 

 den. Det er denne Reflexion, der driver Schelling til at soge en 

 baade dybere og hoiere Identitet, en, der er fuldkommen skilt 

 fra Dualiteten og netop derfor skulde have Magt til at producere 

 den af sig. . Denne hoiere, ligeoverfor sine Momenter fri og selv- 

 staendige Identitet har han egentlig allerede i Gud, i Guds Per- 

 sonlighed; thi de tre foromhandlede Momenter ere Momenter i 

 Guds Udvikling, som de Bestemmelser, hvori han udlsegger sit 

 Indhold; Gud er selv et individuelt Vaesen, forsaavidt han har 

 sin Basis i Grunden, Stoffet, og personlig (S. 395), fri Aand for- 

 saavidt han er Momenternes levende Enhed. Han skiller sig der- 

 for ogsaa bestemt fra Skabningen, der ogsaa er individuel, af 

 samme Grund, nemlig fordi den har sin Rod i Grunden, Naturen 

 i Gud. Forsaavidt er nans Staudpunkt her ikke lfenger Panthe- 

 isme, men Theisme, og Skabelsen er vistnok tildels ufri, altsaa 

 en Naturproces, nemlig forsaavidt som den udgaar fra Grundens 

 Villie (d. e. Grunden selv, nemlig alle Momenter, som al Vasren 

 overhovcd er Villen), men vaesentlig, som udgaaende fra Kj?er- 

 lighedens, fri, kun ssedelig nedvendig (S. 394 ff.). Men Mangelen 

 ved dette Standpunkt er, at denne Guds Frihed ikke er gjennem- 

 fort i Forhold til Momenterne i nans egen Udvikling; denne har 

 endnu vaesentlig Charakteren af en Naturproces, hvorved Gud 

 selv bliver til, skjont han vistnok ogsaa er „Prius des Grundes" 

 (S. 357) (en Tanke, som forst i Nyschellingianismen er gjennem- 

 fert). Gud selv skiller sig derfor ikke bestemt fra det tredie, 

 concrete Moment Aanden (seovfr.), Identiteten; der soges derfor 



