165 



lignes med den absolute Handling forud for al Bevidsthed, hvor- 

 ved Mennesket selv bestemmer sin Charakter, og der lienvisest.il, 

 at i Kraft en til at indskrrenke, indeslutte sig ligger den egentlige 

 Originalitet. Ved denne isolerede Sretten af forste Potens, den 

 reale Factor, bliver Potensernes Identitet til en nedvendig Sam- 



bliver en Fremskriden, med andre Ord: hin absolute Handling 

 bliver Begyndelsen til Tiden, skjont selv absolut brevet derover. 

 Vi faa saaledes den Distinction niellom det Lavere og det Hoiere 

 i Gud, som vi allerede kjende, hint Grunden, Selvheden etc. 

 dette Vaesenet, Gud sensu eminent i, Kjrerligheden etc., hint Vre- 

 ren eller det Ikkevrerende, det Objective, det Reale, dette det 

 Vrerende, det Subjective, det Ideale. 



Overhoved hedder det: Skal Gud vrere etlevende, personligt 

 Vresen, maa han have Alt tilfrelles med os uudtagen Afhrengig- 

 heden (med andre Ord det absolute Jeg). Saaledes maa og- 



samme, der fremdeles er Tilvrerelsens Livsproces, er Intet andet 

 endGuds Bevi ds t vo r d en eller Personalise ring. Denne be- 

 staar nu deri, at han, der ligesom Mennesket har de to Princi- 

 Perisig, Merke og Lys etc. (de altsaa noget Oprindeligt, men ikke 

 som Modsretninger (se ovfr.) og dog skulde selv deres Forhold 

 jo vrere oprindeligt som Processens Mulighed,) modsretter sig sig 

 selv (= Fichtes Entgegensetzung) og udskiller det Bevidstlose som 

 det Ikkeguddommfclige fra sig som Vresen, som Gud sensu em, 

 menti, Subjekt, men kun for i dette Bevidstlose (Materien) at 

 fremkalde det Gudlige, og netop denne Fremkaldelso or Skabel- 

 sen. Derved frembringes Naturen (ikke at' Intet, men af det Ik- 



skende Legemligheds, Tyngdens, Potens, den dynamiskc 

 Proces og Organismen, udvikler sig til det absolut Objek- 

 tiy e d. v. s . det Objektive i sin Fuldendelse, sin Totalitet, der 

 som saadant er skikket til umiddelbar Manifestation, d. e. Le- 

 geme, for det absolut Subjektive (A 2 ), Aanden som fremkaldt af 



