166 



det Ikkevserende, den endelige Aand. Denne er fri som det al>- 

 solut Varende — thi Bestemmelse - Ikkevreren — og som det, 

 der er stillet i Indifferenspunktet mellein Gud og Verden og har 

 Noget af Begge (ligesorn Blomsten mellem Jorden og Solen). Nn 

 har Mennesket i Kraft af sin Frihed aktiveret sit naturlige Prin- 

 eip og er derved falden tilbage i Naturen. Naturen selv er der- 

 ved nolens volens bleven en af den aandige uafheengig Verden, og 

 Mennesket er bleven nedt til istedetfor Gud, der som Kjserlighed 

 er fri Vseseners eneste sande Enhed, at sege dels en blot ydre, 

 Naturenhed, Stater, (mer og mer despotisk indtil Maximum), 

 dels en rent imlre, Gemytsenhed, Kirk en, egentlig kun Aner- 

 kjendelse af den andeu Aabenbaring, hvorved alene Enheden kan 

 restitueres. Men den Enkelte kan komme til Maalet forud for 

 Slaegten. I den enkelte Aand gjenfinde vi da de samme Poten- 

 ser i Form af Gernjt - hvorunder igjen „Sehnsucbt,« Begja3r- 

 lighed, Felelse — Aand, (1'esprit), det egentlige Personlige, det 

 Bevidste, Ssedet for det Onde som for det Gode - hvorunder 

 Egenvillie, den egentlige Villie og Forstand — og endelig Sj?e- 

 len, det egentlige Guddommelige i os, det Upersonlige, bvis Vai- 

 sen er Kjserlighed. Sjailen, som Menneskets indre Himmel liar 

 ingen Trin, men ytrer sig i sine Relationer til de underordnede 

 Potenser, nemlig til Lsengselen og Egenvillien, i Kunst og Poesi, 

 til Felelse og Forstand (Fornuft er Forstanden i sin Submission 

 under SjaBlen) i Philosophic til Begjrerlighed og Villie i Dyd og 

 endelig ren for sig i Religion, som Gemyttets indre Salighed. 



Aanden er efter sin Natur decideret, derimod er Naturen og 

 det Aandelige, der hsenger sammen dermed, en Blanding af ufor- 



Derved gaar Mennesket over i d 



ste Peri ode, i hvilken Gud bliver Alt i Alle. 



