167 



Vi have a Its a a her det Nye, der gjserer i hine „Philos. (In- 

 ters.", udviklet til Klarhed og systernatisk Fuldstrendighed. For- 

 saavidtsorn det kan kaldes Nyt? Vi have ogsaa her det samme 

 heieste Princip og de samme Factorer, men Spergsmaalet bliver 

 da, om disse Systemets Elementer ere benyttede paa en vaesent- 

 lig forskjellig Maade. Vi finde her en endnn klarere Bovidsthed 

 om Identitetssystemets Grundmangel end i „Philos. Unters." og 

 en endnu mer markeret Straiben efter at afhjselpe den. Denne 

 Grundmangel er den uformidlede ModsaBtning mellem Factorernc, 

 der slaar over i en ligesaa uformidlet Enhed af Ideelt og Reelt, 

 men dermed ogsaa Enhed af Enhed og Modsretning, det, som 

 man kunde kalde den umiddelbare Dialektik, hvorefter enhver 

 Ting er sin Modsretning, forklffidt, og som har sit resthetiske Ud- 

 trjk i det forunderlige Spegeri, hvori den romantiske Digterskole 



pludselig viser sig egentlig at va?re en Hest og dermest en deilig 



Mger at komme ud af den magiske Kreds, hvortil han paa en 

 Maade er fasttryllet, foruden ved det ovenomtalte Pntensforhold, 

 ved Guds absolute Handling. 



Ved Potensforholdet rykkes Factorerne ud af det absohit 

 sideordnede Modsaatningsforhold, og blive paa en Maade Momen- 

 ter i en Udvikling. Men den absolute Modsretning festholdea dog 

 (det Ideale kan aldrig blive realt eller omvendt (445 f.) og Mod- 

 saetniugens Grundlov fastholdes (435)); hint Forhold er en blot 



I^'giske. der aktualiseres ved den absolute Handling. 



Men hvad er egentlig hint logiske Forhold, der saaledes som 



solute Handling, hvorpaa Jeget beror, Selvreflexion, Selvbestem- 

 melse („System des transsc. Ideal."), og at denne er den samme 



