vfesentlig realt, overflyttes del selv fra den mere ideal*, logfoW 

 og metaphysiske Sfaere, hvori det for holdtes, til den psycholo- 

 giske. Dette udtaler Schelling selv bestemt (S. 432 f.), hvor ban 

 kommer til det Resultat, at Universets hele Livsproces egentlig 

 kun er Guds LYrsuiialiseringsproces. Vi kmine derfor godt tage 

 hine Bestemmelser af de psychologiske Momenter til Indta;gt for 

 det hele System. Hvad der ligger i dem er, at Bestemmelserne 

 ere kun relative, have kun Betydning i Modsretningen, og da 

 Modsietningen ligesom Identiteten, selv er en af disse blot relative 

 Bestemmelser, oploser hele deune Erkjendelse,. der giver sig ud 

 for absolut, sig i blotte Relativiteter. Dcnne Relativitet er i „Sy- 

 stem d. tr. Id." (begge Factorer oprindelig ideelle, identiske) og 

 i Overgangsskrifterne udtrykt derved, at det Absolute er i begge 

 „gleicherweise", begge „an sum" identiske. Dette Relative, Vil- 

 kaarligc, i Bestemmelserne viser sig ogsaa deri, at saavel Diff'e- 

 rentieringen, som Identiticeringen, egentlig gaar i det Endelose. 

 Den peger derved paa den dialektiske Bevsegelse; Sandheden er, 

 at Bestemmelserne have deres Betydning i Sammenhamgen. Men 

 af hvad Beskaffenhed er denne Sammenhseng hos Schelling? Wet 

 han fastholder det uforrnidlede Forhold af Bestemmelserne — „das 

 Ideale kann nimmer real werden oder umgekehrt" — bliver Sam- 

 menhaengen den samme absolute Handling paa sig selv, hvorved 

 Jeget differentierer sig. Saalrenge denne absolute Handling ikke 

 anerkjendes, som hvad den i Sandhed er, nemlig den dialektiske 

 Bevaegelse, Tankens Formidling i sig, bliver den et metaphysisk, 

 i r 1 et blindt, empirisk, Factum, og overflyttet i den psycho- 

 logiske Sf;ere en absolut vilkaarlig Handling. Begge Dele er det 



Schellingianismens nye Phase er imidlertid endnu ikke fuM- 

 endt i Stuttgarterforelsesningerne. Hin Vaklen med Hensyn & 



