180 



altsaa som Begrebet til Gjenstanderi eller som Muligheden til Vir- 

 keligheden, hvilket Schelling fra sit Standpunkt ganske rigtig har 

 udtrykt ved Forholdet mellem den negative og den positive Phi- 

 losophi, idet hin kun erkjender det Vserende, d. e. Guds Ide, 

 Guds Potenser, denne Gud selv. Men ligesom vi have seet lden- 

 titeten slaa om i Modsastning, saaledes se vi let, at Modssetningen 

 igjen slaar om i Identitet. Thi Identiteten er det absolute, ikke 

 det abstracte Jeg; den er Identitet af Idealitet og Realitet, og 

 saaledes ikke blot Jegets eller Personlighedens Ide, men den selv 

 realiter, og paa den anden Side, hvad Nyschellingianismen an- 

 gaar, maa det bemrerkes, at Gud er sine Potenser, sin Ide; de 

 ere netop, hvad han er, og han, Prineipet, er netop det, som er 

 Potenserne. Forskjellen kan udtrykkes saaledes, at Identiteten 

 er Personlighedens Ide, som er den selv, dens individuelle Rea- 

 litet, mens Nysehellingianismens sv xL er Personligheden selv, 

 (dens „indissoluble Kern"), som er sin Ide; Forskjellen er saale- 

 des en sig selv opheevende. Det er den umiddelbare, ikke som 

 saadan reflektefede Dialektik, der er Sehellings Grundanskuelse, 

 som ogsaa hliver Prineipet i Schollingianismens egen Udvikling 

 eller, rettere sagt, Omslag. Det er Hchellingianismens Grundprin- 

 cip, den absolute Identitet af Identitet og Modsretning, der giver 

 ogsaa dens Historie del Proteusagtige, som gjor, at enhver Be- 

 stemmelse, idet man forsoger at fastholde den, uvilkaarlig t&tm 

 om i sin Modsaetning. Dette Omslag frem og tilbage giver, fast- 

 holdt som Resultat, det neutrale Produkt, det absolut Svsevende, 

 den absolut ubestemmelige Mellemting. Det er nu nsermest Prin- 

 eipet selv, det indifierente Vtesen, der har denne Charakter, men 



leshed og Bevidsthed („kommer f0rst ved Udfoldelse af si ° e 

 Momenter til egentlig Krkjendelse af sig selv" IV, 13) og Po- 

 tenserne, der egentlig skulde vaere det rent Ideelle, Jlf* s " m 



