is; 



og Schelling er Udgangspunktet en Dualisme, men vistnuk en 

 Dnalisme, hvis Vaesen og Bestemmelse det er at oplueves, hos 

 Aristoteles og Hegel deriinod opfattes Modsatningerne sum Mo- 

 menter i en Bevsegelse, i Tilvasrelsens, i Aandens egen Livspro- 

 ces. Mangelen ved Schellings Standpunkt og det, der adskiller 

 det fra Hegels, kan saaledes siges at vcere den, at det er For- 

 holdets Standpunkt, hvor Enhed og Modssetning blot forhol- 

 de sig til hinanden, hvor Enheden skjuler sig bag Modssetningen, 

 hvor altsaa hele Tilvanelsen er denne store Maskerade, hvor Alt 

 igrunden er det Modsatte af, hvad det synes. Saaledes er Schel- 



skuelse har fundet sit poetiske Udtryk i den romantiske Digter- 

 skole, for hvem den prosaiske, hverdagslige, Virkelighed kun er 

 en mystisk formummet Aandeverden, hvor f. Ex. en Stokkeknap 

 pludselig viser sig egentlig at veere en Prinsesse o. a. L. 



Af derine Standpunktets Charakter som Forholdets Standpunkt 

 tolger nu, at alle dets Bestemmelser ere r el a ti v e, at Factorerne 

 have sine Bestemmelser kun i Fur hoi det til hinanden. Der 

 sparges da: hvad ere de •deofor Forholdet? eller, hvad er Aan- 

 d g de ed ogsaa Tilvjerelsen i sin Helhed, som Identitet, 

 som ha3vet over Forholdet og den derpaa heroende Proces? Det 

 kunde synes det Conseqventeste at afvise dette Sporgsmaal eller 



