lilO 



Gotheske Hexelserling, har manet Aander, han ikke formaar at 

 besvrerge. 



Denne uvilkaarlige Dialektik fremtrreder paa en, saa at sige, 

 central Maade i Forholdet mellem Potenserne og dot egentlige 

 Princip, og her viser det sig ogsaa paa en Maade, der grrendser 

 til det Comiske, at Schelling selv feler Selvmodsigelsen og soger 

 at nndgaa den. Se vi paa Potenserne, da forholder ferste Potens 

 sig til anden soin Subject til Object og tillige som ,,Seynkf>nnen fc 

 til „reines Seyn«, som potentia til actus d. e. som Mulighed til Vir^ 

 kelighed. Derimod maa Principet, det Absolute, i Forholdet til 

 Potenserne cbarnkteriseres som det absolute Subject, og er dog 

 netop det som essentia, efter sit Vsesen, er actus, Virkeligbeden, 

 medens Potenserne, hvad der ogsaa ligger i Navnet, er hans 

 potentia, hans blotto Mulighed. I Folelsen deraf siger ogsaa Schel- 

 ling (I. 318), at man kunde kalde Principet det absolute Sub- 

 ject, men han undlader det for at undgaa Collision med den tid- 

 ligere Brug af denne Bestemmelse. Man maa herved uvilkaarlig 



at han ikke udtrykkelig gj0r det, saameget mindre, naar han 

 selv erkjender, at han kunde gjere det. 



Dette umiddelbare Omslag af Modsretningerne i hinandW 

 der nej;op viser dem som uadskilleligt sanimenhorende, maa n 

 turligvis give som det egentlige Resultat en chemisk Neutralisa- 

 tion af Modssetningerne. Dette fremtneder i Saerdelesbed klart i 



