191 



licgianismen del relativt Ideelle. Disse Bestemmelser ere 

 nemlig, ligesom alle andre, kun relative; thi vare de alle fcil- 

 sammen absolut ideelle, da kunde ikke den ene af dem vasre det 

 Reelle, den anden det Ideelle; men er den ene det Reelle, da er 

 ogsaa den anden det; thi hver for sig er ogsaa Totaliteten, (cf. 

 „Stuttg. Privatvorl.") den Identitet af Idealitet og Realitet, der 

 netop er Principet. Potenserne ere altsaa i sig selv denne Iden- 

 titef, med andre Ord, de ere ubestemmeHge. svrevende, Mellemting 

 mellem Realitet og Idealitet; de ere skjent egentlig i Forhold til 

 (let absolute Princip ideelle, blotte Muligheder, dog reelle Mu- 

 ligheder eller Magter (s^cusJai xa! Suvaus-;:), eller sotn lian et 

 andet Sted kalder dem v reelle Universalissima". Den samme 

 umiddelbare Enhed af Modsaitninger, altsaa Selvmodsigelse, den 

 samme svaevende Mellemting, er den Erkjendelse, som de ere 

 Gjenstand for, nemlig af Trenkning og Erfaring, og betegnes som 



else, ren Induction, umiddelbar Dialektik etc. 



Scbellings Standpunkt er altsaa, som sagt, Forlioldets 

 Standpunkt, d. v. s. del Forholds, hvorpaa Bevidstheden be- 

 ror, og som udtrjkkes gjennem den logiske Dom. Medens mad 

 kan charakterisere Hegelianismen som Tfenkningens Philosophi, 

 1'orsaavidt den ikke blot selv er Tsenkning over Tilvferelsen, men 

 "platter Til v.T.relsen som Tamkning, finder Tcenkningens Proees i 



er for ham ikke tilffeldigt, at der foruden en Natnr ogsaa er en 



