195 



der gjselder ikke blot i den lavere, det Philistroses, det Nyttiges, 

 Sfsere, men det gjaslder ogsaa i de allerhoieste Sfserer; det er 

 det, der klarligen giver vor Tids baade Poesi og Philosophi sin 

 Eiendommelighed. Opgjorelsen; af Striden mellem Hegelianismen 

 og Nysehellingianismen maa derfor ikke alene siges at bernre, 

 men paa en vis Maade at vsere, Tidens hoieste Opgave i philoso- 

 pbisk Henseende, men det ferste Skridt dertil er en neiagtig 

 Bestemmelse af Forholdet, navnlig af Nyschellingianismens Vsesen, 

 og det er det, jeg her har segt at give. Problemets fulde Li- 

 ning er det ikke her Stedet til at give; men Principet derfor, 

 mener jeg, ligger baade i Hegelianismen og i Nyschellingianismen, 

 og jeg vil her kun hensrette jsom en Antydning, jeg maaske se- 

 nere vil faa Anledning til bestemtere at udfere, at dette Princip 

 efter min Formening paa den sidstes Side ligger deri, at, som 

 jeg ovenfor har paavist, Forboldet mellem det Absolute, r dern 

 Herrn des Seyns," og Potenserne i deres Helhed er det samme, 

 som Forholdet mellem disse indbyrdes, med andre Ord, at bane 

 Personlighed, som er det, hvorom der her egentlig handles, 

 i Sandhed er bans Va3sen, d. e. Kjaerlighed, eller egentlig dets 

 Virkeliggj relse, medens dette Princip paa den forstes, Hegelia- 

 nismens, Side, kan siges at ligge i det Omvendte, nemligi, hvad 

 jeg ogsaa ovenfor bar sogt at vise, at bans Vajsen, hvorom der 

 her egentlig handles, at Guds, Aandens, sande Vaesen eller Vse- 

 sens Sandhed, er Personlighed, og netop forsaavidt Kjrerlig- 

 hed; tin Kjferligheden er netop det, at den Almindelighed, der 

 er Guds og Aandens Vresen, ogsaa har sin sande, evige, Virke- 



