238 



her for at anstille sin Leg. 1 Den Sikkerhed, hvormed Skreien 

 lige siden urgamle Tider paa den bestemte Tid har indfundet sig 

 her for at gyde, trods de mange Hindringer, man ved allehaande 

 Fiskeredskaber (navnlig Garn) lregger iveien for dens Indsig, 

 skulde lade formode, at den her havde bestemte af Bundens Be- 

 skaffenhed betingede Gydepladse, hvorhen den nodvendigvis maatte 

 begive sig for at afssette sin Rogn. Det var mig derfor uventet 

 at erfare, at saa ikke var Tilfeldet, og endnu mere overraskende 

 var det mig at finde, at Skreien overhovedet aldeles ingen af 

 Bundens Beskaffenhed betingede Gydepladse har, men gyder 

 sin Rogn frit i Soen i en temmelig betydelig Afstand 

 fra Bund en, og hvad der er i hoi Grad mferkvserdigt, at Rog- 

 nen ikke engang synker tilbunds, men gjennemgaar 

 sin hele Udvikling frit svommende i Soen ganske nser 

 Overfladen af samme. Noget' hertil Tilsvarende er hidtil 

 hverken hos Fiskene eller hos nogen andeu Dyrklasse bleven iagt- 

 taget, og selv Fiskerne, der dog daglig, Aar efter Aar, have An- 

 ledning til at iagttage dette Phamomen, havde en uklar Opfat- 

 ning afdet sande Forhold. De havde vel alle bemairket, at Soen 

 paa den Tid Skreien gyder var tyk og ugjonnemsigtig eller lige- 

 som grumset og vare ogsaa alle enige i, at dette maatte komnie 

 af Fiskens „Gaat" ; ja nogle mere videbegjaBrlige Personer havde 

 ogsaa segt naermere at undersoge Sagen ved at tage op i 0sfadet 

 noget afSovandet. De havde da seet at Va'ndet vrimlede af bitte 

 smaa gjennemsigtige Smaalegemer ligesom Perler, men at dette 

 var Skreiens Rogn vilde man dog nadigt gaa ind paa; w ^ et 

 maatte heller vajre den tomme Skal, Hamsen af Rognkornene, 



