267 



saa fort styre iriti igjennem Sundet ved Skraaven. Dyiet laa med 

 den skinnende hvide Bugside iveiret og lod allerede paa langt 

 Hold se tydeligt de for Finhvalerne eiendommelige regelmeessige 

 dybe langsgaaende Brystfurer. Det var en Rorhval af middel- 

 maadig Sterrelse, og derfor ogsaa mere skikket for en noiagtig 

 Undersogelse end de eolossale Individer, som ellers af og til ere 

 indstrandede ved vore Kyster. Man kan forstaa, at jeg med 

 Begjaerlighed greb en saa ejelden Anledning til at laere dette 

 Kjaempedyr nsermere at kjende, saa meget mere som det er en 

 bekjendt Sag, at Hvaldyrene, uagtet den Interesse de altid ved 

 sit ussedvanlige Udseende og kjrempemsessige Storrelse have vakt, 

 dog endnu af alle hoiere Dyr maa siges at vfere dem, hvis Na- 

 turhistorie er mindst tilfredsstillende udredet. Dette gjselder frem- 

 for alt de sterre Former og navnlig Bardehvalerne. Af de fleste 

 af disse kjender man egentlig kun Skelettet og af enkelte Arter 

 ikke engang dette fuldsta3ndigt, medens vor Kundskab om disse 

 Dyrs ydre Udseende og Levesrct endnu er i lioieste Grad man- 

 gelfuld. Man bar vistnok i de forskjellige Cetologers Vrerker 

 ikke saa faa Afbildninger af disse Dyr, men ved de fleste af dem 

 kan man allerede paa Forhaand skjonne, at den plumpe og ulbr- 



disse Dyrs vel bekjendte lynsnare og kraftfulde Bevregelser. 

 Grundcn til denne Mangel i vor Kundskab om Hralerne ligger 



