431 



brsende, dels slukne, dels taendes, hvilket Doden paa Mandens 

 Foresporgsel forklarede ham saaledes: de Lys, som slukne, ere 

 de Menneskers Livsluer, der i samme Stund de, de, som tee 

 ere de Boms, som fodes, men de, der braende med en frisk Lue, 

 ere de levende. Manden bad da om at faa se sin egen Lampe 

 men da ban file se den, var den naesten nden Olje med ned 

 braendt Vsege og naer ved at slukne. Den gamle bad nu for sig, 

 at Doden vilde gyde mere Olje i Lampen, for at han endnu en 

 Tid kunde nyde Livets Lykke; men dertil var Doden, som den 

 svarede ham, for upartisk. 



I det her an forte iEventyr er nu Forestillingen om Livet som en 

 braendendeLue staerkest og tydeligst udpraeget, forsaavidt nernlig, 

 som der her er Tale baade om, hvorledes Livsgnisten taendes, hvorle- 

 des Livsluen braender, og hvorledes Livet eller dets Lae udslakkes. 

 Men i alt, hvad jeg har anfort til Belysning deraf, fremtraeder det 

 dog mere eller mindre tydeligt, hvor almindelig den naevnte Fore- 

 stilling har vaeret, hvor ofte og staerkt den har gjort sig gjaeldende. 

 At den saa tillige har givet Anledning til, at Ordet aldrnari er 

 anvendt som en poetisk eller omskrivende Betegnelse afLuen, kan 

 da heller ikke andet end forekomme mig saa sandsynligt, at man 

 har god Grund til deraf at forklare sig dette Udtryks Oprindelse. 



3. Hegeitill 



er et Ord, med hvis Betydning jeg ikke . kunde komme paa det 

 rene, da jeg skulde optage og forklare det i min Ordbog. At 

 det, som man har antaget, skulde betyde Flintesten. maatte nernlig 

 forekomme mig lidet sandsynligt, dels fordi Flinten i vort gamle 

 Sprog betegnedes ved et andet derfra aldeles forskjelligt Ord, 



dels fordi det, naar hegeitill forekommer som Navn paa Steder, 



