Orn Lavoisier og den Iranske Chemi. 



Af Th. fliortdahl. 



(Foredraget i Medet den 24de Marts 1871.) 

 Er der i Videnskaben, hvor Frankrige dog har gjort saamange 

 haederlige Erobringer, noget Felt, hvoraf det isa3rdeleshed kan 

 have Grund til at vsere stolt, saa er det ferst og fremst Chemien, 

 hvis hele moderne Udvikling er grundlagt og befsestet der soin 

 intet andet Sted. Det er en let Vorstaaelig Folelse af Stolthed, 

 som har bragt en af Frankriges forste Chemikere (A. Wurtz) til 

 at begynde sin histoire des doctrines chimiqnes (1868) med de 

 Ord: „la chimie est une science franchise; elle fat constitute par 

 Lavoisier d'immortelle memoire". Men saameget berettiget der 

 end er i denne Ytring, er den naturligvis ikke fri for Overdri- 

 velse, og neppe skikket til at behage de tydske Chemikere, der 

 sandelig ogsaa have arbeidet meget paa den i Frankrige grundlagte 

 Bygning, og som senere mere end nogen anden har bygget * 

 dere. I Anledning af en Bemjerkning af en tydsk Chemiker 

 (Fittig) har Wurtz senere givet en Forklaring af disse Ytringer, 

 hvorved de mistede deres mest saarende Braad. 



. Disse Ytrioger af Wurtz sees imidlertid at have freuikaldt 

 nogle senere Reklamationer fra tydsk Side; det er disse, som jeg 

 i dette Foredrag vil forsege at belyse. I Juliheftet f . f. A. af den 

 af Professor Kolbe i Leipzig redigerede Journal fur praktische 

 Chemie findes der en Afhandling af Hr. Volhard, Professor i Miin- 

 chen, hvor Lavoisiers Adkomst til at kaldes Chemiens Grundl*g- 

 ger diskuteres og bestrides. Lavoisiers Betydning er saa almm- 

 delig kjendt og hans Navn af en saa stor Anseelse ; at et Fors0g 

 paa at forandre vore igjennem lange Tider ligesom rodfsestede 

 Anskuelser derom maa antages at have saa megen Interesse, » { 



