1888.] DIFTERIENS FOREKOMST I NORGE. 13 



Hinde tilstede i Svaelg og Strube, uden at der (efter den syges 

 Udsagn) er gaaet nogensomhelst Besvaerlighed i Forveien." 



De Heredia 1 bekjender sig fuldt ud til Aetius's ovenfor 

 omtalte Anskuelse af Lokalbehandlingens Skadelighed. 



Ifelge Haeser 2 forstod de spanske Laeger desuden at 

 skille mellem den septiske og den laryngeale Form af den dede- 

 lige Difteri; de-kjendte godt de „abortive Former" og Proces- 

 ses Lokalisation til Huden og andre Slimhinder end Halsens, 

 dens Kontagiositet, 3 ja Herrera (ligesom ogsaa Heredia; 

 antyder, at der kan komme utydelig Talen hos Rekon- 

 valescenter. 



De italienske Laegers Beskrivelse svarer ganske til de span- 



skes. 



A lay mo 4 siger saaledes: Den nye Sygdom er ikke „morbi- 

 fera lues". Heller ikke kan den kaldes Angina; „toto enim coelo 

 inter se distant". Sygdommen bestaar i „Ulcus sordidum sive 

 erustosum seu sphacelosum tonsillarum". Sygdommen benaevnes 

 efter Aretaeus „syriacus* og er „venenosus, malignus et conta- 

 giosus." „Si vox rauca et interclusa eis fiat, magnam qvidem 

 viarum spiritus interclusionem et subitam animae exsolutionem 

 haec omnia significant." 



„Er Sygdommen kommen ind i Huset, skal de sunde iso- 

 leres." 



