1888.] DIFTERIENS FOREKOMST I NORGE. 9 



begyndt at komrae sig efter sin Sygdom. De Fleste er i Fare 

 indtil den 7de Dag." 



At disse Udtalelser ikke maa opfattes som en specifik Viden 

 fra Aetius's Side fremgaar af, at han laengere nede naevner 

 flere tidligere Laegers Behandlingsmaade for Sygdommen, hvad 

 der altsaa forudsaetter Kjendskab til den hos disse. Saaledes 

 Archigenes, Soranus (fedt omkr. Aar 110 e. Kr.), Phila- 

 grius (350 e. Kr.), Theodorus (500 e. Kr.), Philumenus 

 (50 e. Kr.), Asclepiades, Galen. Han advarer mod den lo- 

 kale Behandling, som „inscii u anvende, idet de „vehementer illi- 

 nunt, eimulque inflammatiim locum comprimunt, simulque crustam 

 detrahunt," „Qvod si, tt fortsaetter han (a. St, S. 398), „enim ad- 

 haerentem adhuc crustam avellere aggrediamur, ulcerationes ma- 

 gis in profundum procedunt, et inflammationes consequuntur r 

 augenturque dolores, et in ulcera serpent ia proficiunt." 



Ogsaa Paulus ^Eginetus (7de Aarh. efter Kr.) omtaler 

 ganske kort: „pestifera ulcera in tonsillis". 1 



Middelalderens arabiske og kristne Laeger taler vistnok 

 meget om ondartede Tilfaelde af „ Angina"; men dels er disse 

 Angivelser meget ubestemte, dels tyder de hen paa, at der ofte 

 menes secundaere Affektioner efter Pest, Kopper, tyfese Febre 

 osv. Derimod finder man hos Krenike skr iverne ikke sjelden 

 Efterretninger om Folkesygdomme, som muligens kan tydes som 

 Difteri. Saaledes indfandt der sig ifelge St. Denis Kroniki i 

 Aaret 580 efter en stor Oversvemmelse en „Pest-', som kaldtes 

 „Esquinancie" (senere benaevnte man Angina maligna hyppig: 

 Squinantia). I Rom 2 optraadte der i Aaret 856 efter en Over- 

 svemmelse af Tiberen en „pestilentia fancium", qua fluxione guttur 



