4 



[No. :k 



idealiserende tendens er sa fremtrsedende, at vor tids forskning 

 raa benytte dem med samrae varsomhed som den historiske 

 roman, og nar endnu Aristoteles 1 karakteriserer poesien som 

 mere filosofisk og forfolgende hejere formal end historien, fordi 

 poesiens stof er det almene, historiens det specielle, sa forud- 

 ssetter ogsa denne dom, uanseet dens eget vserd, en betragtning 

 af historien som i sit vaesen kommensurabel med poesien. 



Herodot gjer i forhold til logograferne et maegtigt skridt 

 fremad, idet den mythiske tid hos ham traeder fuldstsendig til- 

 bage for den rent historiske; men ogsa hans fremstilling beher- 

 skes af et poetisk princip, forestillingen om den guddommelige 

 nemesis, der unddrager sig den menneskelige erkjendelse og 

 vilkarligt styrer individers og nationers skjsebne. Ligeoverfor 

 dette oversanselige princip spiller begivenhedernes naturlige 

 kausalnexus en sekundaer rolle. Det er altid to Oolcv, hvortil 

 fsenomenet henferes i sidste instans. Selv, hvor den naturlige 

 forklaring synes at ligge klart i dagen, foretraekker Herodoi 

 med fuld bevidsthed at pege paa en umiddelbar indgriben af den 

 guddommelige styrelse (VI, 84). Man indser let, at der ikke 

 kan blive tale om en gjennemfert videnskabelig kritik ud fra et 

 standpunkt, der strengt taget udvisker graenselinjen mellem muligt 

 og urn iiigt, Vistnok stiller ogsa Herodot sig ofte tvilende lige- 

 overfor sir e kilder; men dette er ikke begrundet i nogen prinei- 

 piel forkastelse af alt, som strider mod den menneskelige erkjen- 

 delses love, men ytrer sig naermest som et forbehold ligeoverfor 

 hans hjemmelsmaends subjektive vederhaeftighed. Herodots frem- 

 stilling bliver staende pa graensen mellem historie og episk 

 digtning, og en bedemmelse af hans verk fra et andet synspunkt 

 ma nedvendigvis blive ubillig. Netop dette fantasirige, even- 

 tyrlige, der haever forestillingerne ud over den prosaiske virke- 

 ligheds sfaere, gjer hans skildring sa la ngslende og begrunder 

 dens kunstneriske vaerd. 



1 Arist. poetik. 9: hio xou cpiWocpuTspcv xou o"^ou5atcxsp°^ 

 zciYjai? CaTopfoc eWv. y piev -yap ro^atf jxaXXcv x*« 

 o'Xou, t\ diaxooioL xol xafr' exaaxov Xeyet. 



