30 , P. N. 0STBYE. [NO. 3- 



Som berert, herer laeserens belaerelse med til det thukydi- 

 deiske verks formal. Hans historie skal vaere pragmatisk. 

 Men denne pragmatismus er dog af en anden art end f. ex. 

 Xenophons eller Polybs. Historien lader sig ikke behandle som 

 en exakt videnskab, fordi dens love ikke har naturlovenes uben- 

 herlige konsekvens. Den er en kamp mellem frihed og nedven- 

 dighed, en kamp, hvorunder de samme ydre forudsaetninger ikke 

 med nedvendighed ferer til det samme resultat, og historikeren 

 kan derfor ikke stille sin opgave som et rent mekanisk problem. 

 Thuhijdid er ikke pragmatisk i den forstand, at han opfatter 

 det som sit mal gjennem subjektive reflexioner at uddrage ab- 

 strakte regler af den foreliggende historiske situation. For ham 

 bliver den objektive skildring af kjendsgjerningerne og deres 

 indre sanimenhaeng, belysningen af de historiske personligheder 

 og deres moralske gehalt gjennem deres handlinger pa ethvert 

 punkt hovedsagen, og hvor han gjer det historiske stol til gjen- 

 staud for filosofisk betragtning, antager denne yderst sjelden en 

 direkte belarende karakter. Thnhjdid er ingen theoretiker, der 

 indordner de konkrete foreteelser under et pa forhand opgjort 

 system, men den praktiske statsmand, som ferst og fremst vil 

 forstft virkeligheden. Forfatteren trader hos ham fuldstaendig 

 tilbage for stoffet, og det bliver historien selv, som prsdiker 

 sine laerdomme. Selv i det eneste konkrete tilfselde, hvor det 

 didaktiske moment saerlig fremhaeves 48. pesten), kommer det 

 til udtryk gjennem gribende historisk skildring. Enhver ved, at 

 Xenophons og Fohjbs methode er vaesentlig forskjellig. Xenophon 

 er overalt gjennemfert bekerende, tildels med formelige l33rebeger, 

 og ogsa hos Polyb trasder det docerende element ofte sa staerkt 

 frem i reflexionens form, at hans historie undertiden far karakter 

 af en handbog i praktisk politik. 



Xar man vil gjore sig rede for, hvorvidt ThuTcydid har for- 

 niaet at realisere sin plan, kommer altsa den overvejende interesse 

 til at knytte sig til spergsmalet om hans verks objektivitet. 



er hans anke over, at verket affiluttes med slaget ved Kynos- 

 sema. Et blik pa 6, 26 matte gj0re det klart, at denne at' 

 slutning er tilfaeldig. 



