18S8.J OM PLAN OG KOMPOSITION I THUKYDIDS GRiESKE HISTORIE. 45 



af dette spergsmal erdet archaeologien i forste bog, som frem- 

 byder den sterste interesse, fordi de kilder, som han her har 

 benyttet, delvis foreligger ogsa for os. Den store vanskelighed 

 ved behandlingen af denne aeldste historie er, at den mythiske 

 overlevering sagodtsom danner den eneste kilde, pa sarame tid 

 som den er udsmykket og forvansket pa en made, der gjor det 

 naesten umuligt at komme til positivt sikre resultater. Thukydid 

 har slaet ind pa den eneste mulige vej til at lose denne vanske- 

 lighed. Han er den ferste, som ud fra en betragtning af sagnet 

 som sagn har forstaet at udvinde af det den historiske kjerne. 

 Med konsekvent gjennemforelse af en naesten moderne evolutions- 

 theori reducerer han de mythiske traditioner, som den helleniske 

 verden i stolt selvfelelse havde vaennet sig til at betragte som 

 historisk overlevering, og som logograferne forgjaeves havde segt 

 at bringe i en kunstig sammenhaeng, indenfor den historiske 

 virkeligheds snaevre graenser. Hans kritik er ikke sa radikal, at 

 den eliminerer de mythiske navne af historien, men han ser dem 

 fra et andet synspunkt end den episke digter. De individuelle 

 traek, hvormed digtningen udstyrer sine helte, er for ham lige- 

 gyldige som poetiske fiktioner, og tilbage bliver egentlig kun 

 navnene som repraesentanter for epoker i den kultnrhistoriske 

 udvikling, Minos for den aeldste graeske somagt, Agamemnon for 

 det ferste udslag af national samfelelse. Anderledes kan neppe 

 vor tids historiske forskning stille sig ligeoverfor de aeldste 

 graeske traditioner. Netop fordi han begraenser sig til det kultur- 

 historiske, kan Thukydid bruge traek i overleveringen, som for 

 digtningen er uvaesentlige, og hvor altsa ingen poetisk tendens 

 kan have gjort sig gjaeldende. Nar han saledes a, 5 af steder 

 som Odyss. y, 73 ; t, 252 eller hymnen til Apollo 452 drager den 

 slutning, at piratlivet endnu p& Homers tid ikke gjaldt for en 

 skam, vil ingen kunne naegte dens videnskabelige berettigelse. 

 Det er netop s&danne indirekte rsx^'pia, som for ham har den 

 vaesentligste betydning som prevesten for de litteraere kilder. 

 Gang \A gang meder man udtryk som ar^stov 8£, tsxjjl^?wv hi, 

 xai Trapa'Ssiyfjia xo'5e, 8^Xov 8s, piapTupiov 51. Sadanne xex{jL//pta 

 finder han i skikke hos primitive stammer a, 5; a, 6; i resultatet 



