1888.] OM PLAN OG KOMPOSITION I THUKYDIDS GE.23SKE HISTORIE. 51 



blive, at en tendentios straeben efter at forherlige A then lige sa 

 lidet lader sig pa vise som det modsatte. Som hos alle store 

 historikere, der stiller sig som opgave at skildre en forfaldets 

 tid, gar der gjennem Thukydids beretning et drag af pessiraismus, 

 Han maler gjennemgaende med afdsempede farver, men indenfor 

 dette dystre billede er lys og skygge upartisk fordelt mellem de 

 kjaempende folk. Atheniensernes store egenskaber kommer til 

 sin ret. Saledes nar korinthierne a, 70 priser den attiske 

 nationalkarakters rastlese energi, dens elasticitet og offervillighed, 

 eller nar Perikles (S, 35 fgg. hos sine tilherere soger at vsekke 

 bevidstheden om, at Athens magt og herlighed er deres eget og 

 deres forfsedres verk. Hvor Thukydid for egen regning giver et 

 bidrag til de krigferende nationers karakteristik (r, 96, stilles 

 athenernes raskhed og foretagsomhed i modsaetning til sparta- 

 nernes langsomhed og mangel pa initiativ. Forbundsfellernes 

 klager over Athens tyranni modes med pavisningen af, at udvi- 

 delsen og befsestelsen af herredommet for Athen har vaeret en 

 politisk nodvendighed. at det har va-ret mildere og retfserdigere, 

 end man efter de givne omstsendigheder skolde have ventet, og 

 at spartanerne under lignende forhold utvilsomt vilde have vist 

 sig som hardere herrer 0, 75 fgg.). Det er sa langt fra, at 

 'Hnthjdid. som Diotnisiits pastar (Ep. ad Gn. Pomp. pag. 774). 

 gar leselig hen over Athens sejre, at han tvertimod med den 

 mest levende anskuelighed skildrer Phormions heltemodige kamp 

 mod en mangedobbelt overmagt (p, 83 fgg.) og Demosthenes^ 

 besaettelse af Pylos og den deraf felgende tilfangetagelse af de 

 120 spartanere pa Sphakteria (ft, 2—38). Overalt under frem- 

 stillingen af den egentlige krig trseder Athen, dets indre politik 

 og ydre krigsforetagender i forgrunden. Med selvfelelse kommer 

 Thukydid tilbage til, hvorledes peloponnesierne gang pa gang 

 skuffer sig med hensyn til Athens modstandskraft. Ikke sjelden 

 antager beretningen pa sadanne steder et ironisk anstrog, som 

 ft, 2, hvor man far et levende indtryk af den hast, hvormed de 

 hidtil neutrale stater efter athenernes nederlag pa Sicilien skyn- 

 der sig med at slutte sig til deres fiender for at fa del i sejren. 

 Endnu skulde dog denne sejer blive dyrekjebt nok. 



