1888.] OM PLAN OG KOMPOSITION I THUKYDIDS GK2ESKE HISTOEIE. 55 



tvil om. Hvilket vaerd han tillaegger spartanernes erklaering om. 

 at kampen gjaldt Hellas' befrielse, kan man allerede slutte af 

 det stsenk af spot, hvormed dette program oftere naevnes, og dets 

 gehalt belyses tilstraekkelig, nar han ft, 43 naevner betingelserne 

 i overenskomsten mellem spartanerne og Tissafernes, ifelge 

 hTilke halvparten af den helleniske verden skulde udleveres til 

 barbarerne. Efter athenernes nederlag pa Sicilien betaenker han 

 sig ikke laenger pa rent ud at sige, at den vaesentligste grund 

 til, at spartanerne nu igjen med kraft begyndte krigen, var 

 habet om, at de efter Athens fald for fremtiden ubestridt skulde 

 opna hegemoniet over hele Hellas (ft, 2). 



Den peloponnesiske krig artede sig ikke blot som en kamp 

 mellem de to ledende stater om herredemmet, men var pa samme 

 tid en politisk og social revolutionskrig, hvori de aristokratiske 

 og demokratiske elementer inden det samme samfund bekjaem- 

 pede hinandeu med en forbitrelse, der ledede til en fuldstaendig 

 forvildelse i alle sasdelige begreber. Overfor disse modsatte 

 theorier bar ThukycM ikke indtaget noget yderliggaende parti- 

 standpunkt. Han finder ft, 97, 2, at den forfatning, som ind- 

 fertes i Athen efter de 400'js fald, var den bedste, som havde 

 existeret der i hans tid, og begrunder dette med, at den var 

 fremkommet ved en jiisTpia Suyxpaffic af aristokratiske og demo- 

 kratiske elementer. Vi tor altsa slutte, at en madeholden ari- 

 stokratisk statsskik naarmest har svaret til hans politiske ideal. 

 Men han er ikke sa forelsket i dette ideal, at det gjor ham 

 uretf33rdig i bedemmelsen af de afvigende politiske synsmader. 

 Vistnok kritiserer han ofte den mangel pa stabilitet, som karak- 

 teriserede det demokratiske Athens ydre og indre politik i mod- 

 saatning til den spartanske eunomi, men nar dette demokrati 

 kommer sit ideal naermest, nar det fri, suveraene folk setter sin 

 sere i at underordne sig sine bedste maends ledelse, og nar disse 

 med tilsidesaettelse af alle personlige hensyn stiller hele sin 

 virken til faedrelandets tjeneste, sa anerkjender han en sadan 

 statsstyrelse i tildels usaedvanlig varme udtryk (p, 65). En lige- 

 sa fordomsfri forstaelse af den gammeldoriske stat traeder os 

 imede i Archidamos' tale a, 84. Under skildringen af de skraekke- 



