62 P. N. 0STBYE. [NO. 3. 



vi til disse indre grunde og forberedes derved pa det felgende 

 afsnit kap. 89—118, hvori krigens nedvendighed belyses gjennem 

 en pavisning af den omvseltning i de helleniske staters magt- 

 forhold, som blev felgen af, at hegemoniet tilses efter barba- 

 rernes fordrivelse fra Enropa pa grand af spartanernes kort- 

 synte og ubeslutsomme politik gik over til Athen, hvorledes den 

 saledes opstaede dualism e gik over til et stedse mere spamdt 

 modsaetningsforhold i samme grad. si>m Athen energisk udnyttede 

 sin stilling og omformede liegemoniet til et herredemme over 

 sine forbundne, og hvorledes denne indbyrdes rivaliseren gjen- 

 tagne gange ferte til sammenstod, som forbereder det endelige 

 opgjer. 



Den stilling-. Thukydid saledes lader pelopoimeserkrigen ind- 

 tage som den naturlige felge af den foregaende udvikling, ma 

 forekomme os at vaere nogetnaer selvsagt, men den kan dog 

 ogsa tjene til at belyse forholdet mellem ham og de senere 

 historikere. Af Diodor XII, 41 ved vi, at Ephoros segte arsagerne 

 til krigen udelukkende i personlige motiver fra PeriMes side. 

 Pa bysladder og komikernes tendentiese forvanskninger bygger 

 han den pastand, at PeriMes tsendte Hellas i brand for at redde 

 sin egen svaekkede stilling og navnlig for at slippe for at af- 

 lsegge regnskab for sin forvaltning af de offentlige midler. For 

 Ephoros er det hovedsagen at fa fremstillet Kimon som det sedle 

 menster pa en panhellener, der lever i fred og endraegtigbed 

 med sine landsmaend, medens PeriMes skal danne modsaetningen 

 ved at fremstilles som den, der gjer forbundsfaallerne til traelle 

 og styrter sit fsedreland i fordservelse af personlig sergjerrighed. 

 For historikerne af den isokrateiske skole var sadanne segte 

 modsaetninger af rhetoriske grunde velkomne. 1 'ThulyM, der 

 var Kimons naere slaBgtning, 2 ofrer kun forsavidt et ord pa disse 

 rygter, som han p. 65, rimeligvis med hensyn pa dem, udtrykkelig 

 bevidner om PeriMes, at han var xP"^a'™v 5ta<pavw? aS»P°" 



1 Volquardsen: Untersuchungen uber die quellen bei Diodor 

 XI— XIV, pag. 49. 



2 Marcellin § 17 og 32, vita anon. § 10, Phi!. Cim. 4. 



