1888.] OM PLAN OG KOMPOSITION I TH UK YD IDS GR^SKE HISTOEIE. 71 



planer og endeligt a, 128—134, og dertil skitter sig fremstillingen 

 af ThemistoUes' landsforvisning og dod a, 134—138. Endelig 

 indskydes p, 15 og 16 skildringen af de aeldste samfundsforhold i 

 Attika og beretningen om den attiske synoikisraos for at forklare, 

 livorfor det faldt athenerne sserlig sa tunut at liytte sammen inden- 

 for murene i krigens ferste ar. Af disse digressioner er det kun 

 den dobbelte Peisistratideepisode og beretningen om TJtewisfoMcs' 

 skjaebne, der star i en sa les forbindelse med stoffet, at man er 

 henvist til at sege fjernereliggende motiver. Hvor Thnhjdid 

 ferste gang a, 20 kommer ind pa Peisistratidernes historie, gjaelder 

 det for ham med nans trang til at skabe lys og sprede uklar- 

 heden overalt, hvor ban finder den, at illustrere den gjaengse 

 traditions upalidelighed, men forfatteren ma her i begyndelsen 

 af indledningen til sit verk lade sig noje med i muligst korthed 

 at berigtige denne tradition. Den udferligere fremstilling og de 

 authentiske beviser for dens rigtighed holdes tilbage, indtil han 

 under skildringen af den paniske skraek for tyranniets mtilige 

 gjenindforelse, som hermakopideuvaesenet vakte tillive hos det 

 attiske folk, atter naturlig leder tanken hen pa denne frygts 

 historiske begrundelse. Umuligt er det heller ikke, at Thnl;ti<H<1. 

 som Marcellinus pastar (§ 18 og 32, cfr. schol. a, 20, 2) pa en 

 eller anden made kau have staet i slaegtskabsforhold til Peisi- 

 stratiderne, og at bade den levende iuteresse, som han ofrer 

 denne familie og hans nejagtige kjendskab til dens historie heri 

 finder sin naturlige forklaring. a, 134—138 er det ligheden i 

 Pausanias' og Them Mies' skjaebne, der danner det rent ydre 

 band, som forbinder denne episode med den foregaende. Direkte 

 pakraavet af verkets ekonomi kan den ikke siges at vsere. Men 

 nar man kjender den strenghed, hvormed Thukydid ellers holder 

 alt uvedkommende borte fra sin fremstiling, og den knaphed, 

 hvormed han affaerdiger det mindre vaasentlige, kan man heller 

 ikke her blive staende ved en blot og bar ideassociation som 

 forklaringsgrund. Man bliver ogsa her henvist til at sege 

 dybere liggende motiver for den interesse, hvormed han omfatter 

 T he misf okles' statsmandsvirksomhed og personlighed. For Thu~ 

 Jcydid ^ja lder ellers regelen nil admirari. For ham er forstaelsen 



