det vsesentlige. Der skal usasdvanlige naturer, som Perikles, til 

 for at aftvinge ham beundring. Det er et indre valgslaegtskab, 

 som uimodstaelig drager ham til sig hos disse historiens heroer r 

 mindre deres moralske gehalt end det geniale skarpblik og den 

 altomfattende intelligens. Selv hvor disse egenskaber hos et mo- 

 ralsk forkomment menneske, som Phrynichos, arter sig som listig 

 forslagenhed, vaekker de hans interesse (ft, 27). I ThemistokW 

 geniale natur var denne forstandens klarhed og skarphed typisk ud- 

 viklet. Ved at skabe den attiske flade havde han lagt den grund- 

 vold for Athens magtstilling, som Thukydid overalt fremhsever som 

 den eneste naturlige, og givet stedet til den udvikling, som i det 

 foregaende afsnit af indledningen er skizzeret. Den thukydide- 

 iske histories centrale personlighed, Perikles, havde taget Themi- 

 stokles 1 politiske ideer i arv. Her er nok af momenter, som for- 

 klarer, hvorfor ThuJcydid har felt trang til pa et pnnkt, der 

 frembed en naerliggende analogi, at indflette en beretning om 

 den store statsmands tragiske endeligt, sameget mere som han 

 i dette stykke kunde supplere Herodot, hvis historie han, som 

 ovenfor pavist, utvilsomt har kjendtt 



Forevrigt er hos ThuJcydid savel de historiske digressioner, 

 som de geografiske og ethnografiske exknrser over Thrakien p r 

 96 fgg., Makedonien ^, 99 og 100, Amphipolis 5, 102 og Sicilien 

 ?, 1 fgg. sa organisk forbundne med den hele fremstilling, at 

 denne vilde tabe vaesentlig i klarhed og interesse, hvis de fjer- 

 nedes. 



Skal man i korthed karakterisere den made, hvorpa Thut 

 kydid komponerer de enkelte led i sin fremstilling, sa ma man 

 ogsa her betegne som det vaesentlige den andfulde gjengivelse af 

 virkeligheden. Hans skildring forholder sig til denne ikke som 

 den fotografiske reproduktion, men som en kunstners malerL 

 Han har ikke med pinlig nejagtighed fcestnet alle trsek bade- 

 vaesentlige og uvaesentlige, men pa den anden side mangier 

 heller intet, som kan give billedet liv og farve. Realistiske- 

 bliver disse enkeltbilleder, forsavidt som forfatteren skyr enhvev 

 rhetorisk udmalen af subjektive indtryk og enhver kunstlet 

 gruppering af detaljerne. Qvintilians karakteristik af hans frem- 



