74 P. N. 0STBYE. [NO. 3. 



moderue diplomati hyller sig, gjer det umuligt for den historiske 

 forsker at give et fyldigt billede af samtidens historie, og hen- 

 viser ham til for fortidens vedkommende at sege sine kilder 

 vaesentlig i de offentlige arkiver. Den opfatning af den historiske 

 sammenhaeng, som han danner sig under et mejsommeligt sta- 

 dium af en maugfoldighed af aktstykker, fremtraeder naturligst 

 i reflexionens form. I de antike stater var det hver enkelt 

 borgers ret og pligt at deltage i alle forhandlinger, som angik 

 faedrelandets ydre og indre anliggender. Hver enkelt attisk 

 borger var berettiget til at deltage i afgjerelsen ogsa af rent 

 diplomatiske anliggender, og dermed fulgte en offentlighed i disse 

 sagers behandling. der gjorde en oversigt mulig ogsa for den 

 samtidige iagttager. I de moderne stater er pressen det middel 

 hvorigjennem den offentlige opinion finder sit udtryk, i oldtiden 

 spillede de mundtlige forhandlinger i folkeforsamlingen den 

 samme rolle. En statsmand, der enskede at pavirke denne opi- 

 nion, var henvist til talerstolen. Denne gjennemforte mundt- 

 lighed og offentlighed i alle politiske forhandlinger gjer det 

 muligt for den antike historiker at klaede den psychologiske 

 karaktertegning og de dybereliggende motiver, som har le det til 

 en politisk afgjerelse, i den direkte tales form, idet grundene 

 for og imod fremholdes af reprsesentanter for de forskjellige 

 synsmader, og disse grimdes vaegt fremgar af det historiske 

 resultat. Dette i det nationale livs ejendommelighed begrundede 

 kompositionsmiddel meder os allerede hos Homer og gjenfindes 

 ikke alene mere eller mindre udviklet hos alle antike historie- 

 skrivere, men breder sig gjennem de platoniske dialoger ogsa 

 over andre videnskabelige felter som det for en hellener natur- 

 ligste middel til at give sine ideer dramatisk liv. Hos TkutyM 

 traeder den reflekterende fremstilling, nar det gjaelder at karak- 

 teriseie personligheder og forhold, fuldstaendig i skyggen- Bort- 

 seet fra indledningen og de fa og knappe karakteristiker er det 

 egentlig kun y, 82 fgg., hvor han overlader sig til en laengere 

 raekke subjektive betragtninger. Derimod anvender han direkte 

 taler i sterre udstraekning end nogen anden historiker og hai 

 behandlet dem med sa stor kunst og gjort dem til et sa om- 



