1888.] OM PLAN OG KOMPOSITION I THUKTDEDS GB^ESKE HISTORIE. 77 



med sine kunstmaessige imhz(&; vakte en sand storm af be- 

 gejstring og blev af grundlaeggende betydning for den attiske 

 rhetorik, og savidt vi kjender disse foredrags form, faldt den i 

 alt vaesentligt, i den hyppige anvendelse af antitheser, og navnlig 

 i rigdommen pa talefigurer (ax^ata xy<; XI§eoc) og mangelen af 

 tankefigurer (a^Vara xijz Siavowic) sammen med det ydre ge- 

 vandt, hvori de thukydideiske taler fremtraeder. At taenke sig 

 alle de hos Thukydid optraedende talere som Gorgias* disciple er 

 nu allerede i og for sig en umulighed og vilde desuden lede til 

 en anakronisme. Gorgias' epokegjerende optraeden i Athen 

 falder som bekjendt ferst 427, medens mange af de mest karak- 

 teristiske taler hos Thukydid er holdt flere ar for dette tids- 

 punkt. Vi ma altsa slutte, at selv hvor Thukydid anferer taler, 

 hvortil ban personlig har vaeret tilherer, som f. ex. PeriMes', er 

 disse gjengivelser vaesentlig forskjellige fra, hvad vi forstar ved 

 et referat, om det end er naturligt at antage, at her i mange 

 tilfaelde talerens egne ord klinger igjen. I bovedsagen bar det 

 materiale, hvoraf Thukydid har formet sin gjengivelse, vaeret 

 et mere eller mindre bestemt indtryk af r] a^Trasa yvufxifj tov 

 aXrftihc. Xsx^lvxov, saledes som ban i almindeligbed forud for 

 bver enkelt tale plejer at anfere det i indirekte form. For den 

 ydre og indre udformning af dette almindelige indtryk har hen- 

 synet til xa Slovxa vaeret det bestemmende. 



Netop den frihed, hvormed Thukydid anser sig berettiget til 

 selv at optraekke graenserne for dette begreb og afgjore, hvilke 

 krav i hvert enkelt tilfaelde skal fyldestgjeres, betinger de ind- 

 flettede talers mangesidige betydning for bans komposition. Som 

 naturligt, er det i det store og hele den historiske situation 

 selv, som bestemmer talens karakter, sa Thukydid ved bestem- 

 melsen af ra Uovxx i hovedsagen ma identificere sig med ved- 

 kommende taler, men ofte vender ban forholdet om og lader 

 den optraedende tjene verkets formal gjennem udtalelser, som det 

 er forfatteren om at gjere at fa frem pa dette punkt, omend en 

 kritisk laeser let vil forsta, at det i mange tilfaelde er hojst 

 usandsynligt, i andre ligetil umuligt, at vedkommende virkelig 

 kan have udtalt noget lignende. Derved far talerne ved siden 



