[So. 3. 



virkelig har formaet at saette sig helt ind ogsa i en sadan 

 tankegang og belyse kampen ogsa fra denne side. Gjentagne 

 gange far korinthierne (a, 37-43, a, 68-71, a, 120—124), Ar- 

 chidamos (£, 11), Stliendaidas (a, 86), de lesbiske gesandter (7, 

 9—14), Hermokrates (5, 59—64, £, 33—34, £, 76—80), Brasidas 

 (5 ? 85—87), Pagondas (5, 92), selv en athener, Alkibiades (£, 

 89—92), Gylippos (■»), 66—68) ordet for at forsvare bygdepatrio- 

 tismens berettigelse ligeoverfor tanken ora et hellenisk univer- 

 salrige. Pa Thukydids forhold til disse modsatte opfatninger 

 lean man fuldt ud anvende GW7*es ord: „Die wahre darstellung 

 billigt nicht, sie tadelt nicht, sondern sie entwickelt die gesin- 

 nungen und handlungen in ihrer folge und dadurcb erleuchtet 

 und belehrt sie." Sa ligelig er her sol og vind fordelt, sa 

 strengt er kravet stillet til at fa frem det relativt berettigede i 

 det politiske grundsyn pa begge sider, at laeseren, nar det over- 

 lades til ham at skifte ret, foler, at det her ikke ferst og fremst 

 gjaelder at tage parti, men at forsta. Sammenligner vi i denne 

 henseende Thukydid med f. ex. Xenophon, er forskjellen iejne- 

 faldende. Med sin ensidige retning mod det praktiske motiverer 

 Xenophon i regelen ved en direkte tale kun den side af en sag, 

 som bliver den sejrende, og hvor han lader den modsatte opfat- 

 ning komme tilorde, ofres ikke tale og modtale samme omhu. 

 Herodots taler holdes altid for en engere kreds og pavirkes 

 deraf i sit anlseg. Hverken med hensyn til den omhu, som for- 

 fatteren ofrer dem, eller den rolle, de spiller i hans verk, frem- 

 byder de noget sammenligningspunkt. I den senere rhetoriske 

 historieskrivning er fremstillingen mere udsmykket med taler 

 end gjennemvaevet dermed. SaUust og Tacitus er gjennem bevidst 

 efterligning i dette stykke kommen Thukydid naermest. 



Men en tids andelige fysioguomi veksler ustandseligt, og 

 skildringen kan ikke give mere end et ejeblikkets billede. Prin- 

 ciperne modificeres, modssetningerne udjevnes eller tilspidses. 

 Thukydid felger denne udvikling. Vi gjenfinder i Kleons tale og 

 i atheneren Euphemos' tale i Kamarina (C, 82—87) Periktes 1 ansku- 

 elser i de vaesentlige traek, men de har undergaet en metamorfose, 

 idet de er gaet over til dogmer, som opretholdes med brutal 



