58 



Formationernas karaktäristik torde höra till synekologiens allra 

 svåraste uppgifter. Ty att exakt beskriva ett växtsamhälles fysiog- 

 nomi måste anses synnerligen vanskligt. De hittills gjorda försöken 

 till indelning af växternas lifsformer måste anses synnerligen skema- 

 tiska. Raunkijers ryktbara lifsformsystem, hvilket numera synes ha 

 slagit igenom ej blott bland de danska och norska, utan äfven 

 bland de schweiziska växtgeograferna (jfr Braun 1915), kan natur- 

 ligtvis ingalunda ge någon allsidig bild af ett växtsamhälles fysiog- 

 nomi, då det blott tar hänsyn till en, visserligen mycket viktig, 

 sida av växtens organisation. Det af Warming och Gk.ebner (1915 

 använda systemet torde möjligen komma målet något närmare, men 

 för en exakt karaktäristik av formationerna torde det väl knappast 

 vara tillräckligt. Tills vidare får man tydligen nöja sig med att i 

 allmänna ordalag karaktärisera och beskrifva de formationer, med 

 h vilka man arbetar. 



Som »subformationer» föreslå Warming och Gr^ebner (1915 p. 

 348) att beteckna de underafdelningar af formationer, d. v. s. associa- 

 tionsgrupper af lägre rang, som man ibland kan behöfva urskilja. 

 Detta torde väl ganska sällan vara behöfligt. Bättre då att så vitt 

 möjligt arbeta med så snäft begränsade formationer, att underafdel- 

 ningar bli onödiga. 



Formationsgrupper. 



Formationsgrupp är en sammanfattning af fysiogno- 

 miskt närbesläktade formationer (Rubel 1913 p. 867 i princip) 

 Formationsgrupperna kunna å sin sida efter samma prin- 

 ciper sammanföras till ännu högre enheter, formations- 

 klasser och vegtationsty per (Rubel 1. c.) 



För dessa högre enheter ha Brochmann-Jerosch och Rubel (1912) 

 uppställt ett system, som senare utvecklats vidare av Rubel (1913) 

 och som för närvarande torde få anses ge den bästa öfversikten 

 öfver jordens växtsamhällen, grupperade efter rent ekologiskt-fysiog- 

 nomiska principer, om än i en hel del detaljer mycket skulle kunna 

 vara att invända däremot. 



En del författare, t. ex. Fries (1913) och Samuelsson (1916, I) 

 tyckas föredraga att helt och hållet undvika användandet af såväl 

 formationsbegreppet som de högre enheterna. De sammanföra sina 

 associationer till grupper av högre och lägre rang utan att närmare 

 ingå på deras fysiognomiskt-systematiska värde. Detta är ju alltid 

 det försiktigaste, men erkännas måste, att man genom ett fullt ut- 



