61 



torde bero pä flera orsaker. Dels ha så godt som alla de noggranna 

 vegetationsbeskrifningar, som hittills sett dagen, utförts i områden, 

 där de flesta uppträdande associationerna varit fysiognomiskt mer 

 eller mindre närbesläktade och vanligen intagit tämligen stora och 

 relativt rena ytor utan allt för iögonenfallande mosaikartade sam- 

 manslutningar. Detta gäller t. ex. den alpina vegetationen och åt- 

 minstone det förstnämnda äfven den litorala och sublitorala alg- 

 vegetationen. Dels ha så godt som alla författare till vegetations- 

 beskrifningar (naturligtvis undantagandes algologerna) blott tagit 

 hänsyn till de associationer, i hvilka fanerogamer ingå, och mer 

 eller mindre fullständigt bortsett från de fysiognomiskt ofta minst 

 lika viktiga rena moss- och lafassociationerna. Detta gäller fram- 

 för allt de schweiziska växtgeograferna, hvilka vanligen ej ens tagit 

 någon som helst hänsyn till det av lafvar och mossor bildade botten- 

 skiktet i de fanerogama associationerna. Slutligen ha de flesta för- 

 fattare arbetat med alltför vidt associationsbegrepp och därför ofta 

 synnerligen heterogena associationer, i många fall delvis beroende 

 på deras bortseende från mossor och lafvar. Deras associationer 

 ha därför i många fall kommit att utgöra typiska formationskom- 

 plex. I de fall, då vegetationsbeskrifningar publicerats från områden 

 med mera utprägladt mosaikartad vegetation, har det också visat 

 sig, att författarna ej kunnat hålla fast vid den af de alpina växt- 

 geograferna inaugurerade metodiken med fysiognomiskt-systematisk 

 gruppering af associationerna. Vid en granskning af Ostenfelds 

 (1908) bearbetning af Färöarnas vegetation finner man t. ex., att 

 han grupperar sina associationer efter de naturliga sammanslut- 

 ningar, i hvilka de uppträda, sålunda i grupper, som principiellt 

 motsvara mina formationskomplextyper, t. ex. »the coast-cliff for- 

 mation», »the rocky-flat formation», »the grass-slope formation» etc. 

 Att han därvid kommer att använda ordet formation i en annan 

 betydelse än den numera allmänt antagna är tydligen en följd af 

 saknaden af en lämplig term för dessa enheter. Vid namngifningen 

 af komplexen använder sig Ostenfeld än af ståndortens, än af 

 växttäckets egen karaktär, som synes af nyss anförda exempel. — 

 Häyrén (1914) har för sydvästra Finlands skärgård använt liknande 

 principer. Han grupperar likaledes sina (ovanligt snäft urskiljda) 

 associationer efler deras naturliga sammanslutningar, hvilka här på 

 grund av områdets karaktär ofta bli zonalt anordnade. Men han 

 utgår vid benämningen och grupperingen af dessa enheter konsekvent 

 från ståndorten. I fråga om noggrannhet och allsidigt hänsynsta- 



